Druhá přednáška: Evropané ante verbum

Minule: Filosofování z problému – Filosofie podezření a důvěry - Proč filosofujeme: filosofie a svoboda – Proč filosofují Evropané: příroda a dějiny – Trojí strategie svobody v dějinách: Babylon, Ba´al, Tři králové – Metodologické otázky: lidství, nahodilost, odstup

Osnova na dnešek: Humanitas: naše sdílené lidství – Co skutečně sdílíme? – Co sdílíme jako Evropané? - Nedůvěra a víra (ne “věření”) v počátcích – Proudy víry: Egypťané a Asyřané, Řekové a Hebrejci – Odkaz starého Řecka, Atény a Sparta – Aristokraté a demokracie

(i) Naše sdílené lidství

Lidství – představa něčeho společného všem příslušníkům druhu h.sap.h.
Vzdor rozdílu, druhý jako bližní, vyžadující ohled
Možnost soucítění, meze násilí: Jsme všichni lidé
Příprava k bezpráví je dehumanizace protivníka

Uznání sdíleného lidství stěžejní pro výrazně lidský způsob pobývání (civilizace)
To vyžaduje překonávání zaneprázdnění stálým bojem o přežití
předpokládá společenský mír: prostor relativního bezpečí, kde se nemusím obávat napadení
předpokládá společenskou spolupráci, která umožňuje tvorbu hodnot (jak přežít zimu?)

Co opravňuje tuto představu, vzdor rozdílům?
biologická stejnost: člověk z doby kamenné je schopen potomka s dnešním člověkem?
Jak důležité je toto?
záleží na tom, jestli považujeme svou totožnost za výslednici genetického fondu (rasismus) nebo výchovy (osvícenství)
pokud genetický fond, pak je lidskost minimální: většina naší socializace je výchovou

V historické praxi je prvním krokem příbuzenství: ne “stejná krev” nýbrž společenství bezprostředního obcování překonává egoismus jedince
rozšiřuje se stykem, rod, kmen, lidé podobného jazyka či území

Meze přirozeného společenství:
zahrnuje jen členy skupiny – cizinec nemá práva, nemůže je mít, právo je věc členství
omezuje se na skupinu účinného obcování, nemůže je přerůst: kde není styk, není sdílené lidství
Proto kmenové války amer. indiánů, skotských klanů, ale také mocných rodů v počátcích české státnosti

K zásadnímu obratu dochází, když se důraz na sdíleném lidství přesune z faktického na ideální: ideální základ společenství – abstraktní “lidství” – cizinec je bližní
Vysvětlit rozdíl ideální/empirický
uznání práv cizince: kralická bible: příchozí
příchozí původně není součástí obce, zabít ho nenarušuje mír uvnitř kmene, a tudíž neplatí za zločin
veliký morální pokrok II. Moj 22,21 (v kralickém překladu) “Příchozímu neučiníš křivdy, aniž utiskneš ho, nebo příchozí byli jste v zemi egyptské.”

Základem společného lidství tu je představa kosmického Boha na rozdíl od kmenových božstev:
máme jednoho Otce, tudíž jsme bratří

Souběžně v římském myšlení Stoikové propagují pojetí jednoho kosmického LOGOS, rozumu, (v hebrejské tradici slova – též logos)
všichni, kdo “mají rozum” nesou v sobě jiskru rozumu jsou bližní – 
co to znamená, “MAJÍ ROZUM”?:
tzn., všichni, kdo mezi sebe a svět vkládají vrstvu slov, tím vytvářejí pluralitu možností, potřebu úvahy a volby patří k jednomu společenství
všechny rozumové bytosti (otázka, zda žena, otrok, barbar “má rozum”, se řeší otázkou, co znamená “mít rozum”: nemůžeme jim popřít “rozumové” jednání
Diskuse zda např. psi “mají rozum” nebo “mají duši” jsou plané. Plodná je diskuse, zda vykazují rozumové jednání

Odtud edikt Carallův AD 212: teritoriální občanství

Dnešní význam představy sdíleného lidství:
z toho můžeme odvodit všelidský soucit, lidská práva
představa lidských práv vyžaduje představu společného lidství
ale také všelidské povinnosti: propagace našich hodnot
vnucujeme své představy v přesvědčení, že je to pro jejich dobro

Vsuvka: společné evropanství, společné lidství

Na čem založit představu sdíleného lidství všech Evropanů?
genový fond? pokud ano, je sdílené lidství minimální, rod, který určuje zvláštnost, nebo kulturní určení, je důležitější. Genetické určení Evropana nemožné (nacisté se o ně pokusili: mýtus o “áryjství”
kulturní fond? Pokud ano, pak žádné společné evropanství - rozdíly jsou příliš zjevné: Albánie i Norsko jsou Evropa
Vytvořit evropskou kulturu je úkol EU, avšak ne východisko

Jak na to? Lidství jako ideální, ne empirický pojem
[Rozdíl ideální/empirický
zobecnění faktických vlastností (všechny kruhy)
stanovení normativního ideálu (dokonalý kruh)]

Empirický přístup: člověka v jeho lidství určuje
--genetický fond, pro humanisty stejný, pro rasisty zvláštní, v každém případě minimální
--kulturní vlivy¨, ne předurčení, nýbrž výchova
pak jedno lidstvo jen potud, pokud jedna kultura: můžeme hovořit o evropské, ne však o lidské totožnosti)

Normativní pojetí
sdílené lidství – humanitas – se dá založit jen na společné situaci a společném úsilí

Společná situace, přesněji, společný způsob pobývání. Lidé jsou bytosti vědomé si své konečnosti:
vědí, že jsou smrtelní, a nechtějí zemřít
Lidé jsou bytosti sociální, jazyk je společenská realita
Lidé jsou bytosti, které potřebují důvěrou překonávat strach

A společný ideál: naším cílem je trvale udržitelné soužití jeden s druhým a se světem
jak tohoto dosáhnout je otázkou “ideálů”

Co určuje Evropu je vědomí společného lidství a společných ideálů

(ii) Pochyby o sdíleném lidství

Existuje jidský druh nebo jen poddruhy? Mají Křoíváci něco společného s Evropany – nebo s primáty?

Středověk nepochybuje:
po pádu Říma, křesťanství přejalo představu jednoho stvořitele: 
duše, příp. “nesmrtelná” teď nahrazuje jak otcovství boží, tak stoickou jiskru rozumu, avšak výsledek stejný: všichni lidé bližní

mimo to středověká Evropa uzavřená do sebe:
Ač primitivní, přesvědčila sama sebe, že je středem světa, odmítla vyspělejší Čínu, arabský svět
(příklad osobní hygieny!)
Středověk předpokládá neměnný svět (změna je korupce) a že tudíž tomu tak vždy bylo
Odlišnost by narušila stabilitu
Evropa chce věřit, že jiné civilizace jen povrchně odlišné
(problém židů, kteří svou existencí narušují samozřejmost evropského lidství!)
metafora: betlémy v 18 stol. předpokládají stejný svět

Šok pro Evropu:
STŘETNUTÍ S LIDMI Z DOBY KAMENNÉ

Severoameričtí indiáni nevyvinuli “civilizace” – města, společenskou organizaci. Žili celkem spokojeně na úrovni lovců-sběratelů ve stálém boji kmenových společenství.

Proč ne? Kdo ví? snad sev. Amerika nevytvářela potřebu rozvoje (příklad koně przewalského, jihoamerických psů)
Snad stálý boj a meze sběratelství udržují populace
Tak či onak, nenastartovali cyklus vzestupu a pádu

Evropanům se “indiáni” jevili jako Adam a Eva
žili nazí beze studu – známka ráje
hlavně, byli jiní – zproblematizovali normativní rovnici
člověk = křesťan = Evropan
jsou i jiní lidé: co s nimi?

první impuls: vyhubit jako škodnou, ale styk vynucuje uznání lidskosti – co s odlišností?
Uznat legitimitu plurality by zpochybnilo evropské sebevědomí
jenže popřít skutečnost plurality nelze

Řešení: vývoj! Jen tak mohou lidé být stejní i jiní!
Ano, je jen jedno lidství, ale jsou různé vývojové stupně
indián je stejně člověk, jako já, ale na jiném stupni vývoje
vývoj může být sestupný (romantika) nebo vzestupný (osvícenství)
ale jednota i pluralita

Nižší vědomě či nevědomě touží po vyšším, přinutit ho ke změně je legitimní
Příklad: politika US vůči indiánům
Evropa vůči Africe, dnes Amerika vůči nám

Amerika vůči nám: jak reagovat:
tři možnosti (už zmíněné tři strategie)
--dychtivě napodobovat
--křečovitě se držet minulosti
--vyvíjet se vlastním směrem
jenže to předpokládá, že víme, kdo jsme
(vyšší daně, kultivovanější společnost; méně přepych, méně bídy (příklad hladových dětí); nižší mzdy, delší dovolené)

Výstavba naší EVROPSKÉ TOTOŽNOSTI

Jsme lidé: zásadní uznání sdíleného lidství stěžejní:
jsme si vědomi sdíleného lidství.

To se vztahuje na celý druh, i na vzdálené, i na dávné
Dávní jsou naši předkové
v africké savaně, tlupy běžců, společenských
pečují o slabé jedince, mají pojetí vyššího (spoutaný s proraženou lebkou: oběť nebo trest?)

Co společného s námi? –SITUACI
ne podstatu, ani ne psych podstatu (archetypy)
metafora nepříliš užitečná

raději. metaforu životní situace:

Jsou/jsme konečné bytosti, vědomé své konečnosti, zavislé na druhých
Z toho potřeba důvěry, všelidské hodnoty úcty a dobré vůle
ale také všelidská potřeba vytvořit si představu cíle,
dobra, o které usilujeme
jedno dobro: prožít život úměrný potřebě druhu
ale mnoho odlišných představ - o těch tato přednáška

(iii) Jak vůbec poznáváme společnost? člověka?

Opakuje se otázka: kde začíná filosofie, v jakém zrcadle poznám?

Jak poznám člověka? Jak poznám společnost?

problém povrchu a jádra:
víme, že lidé nás znají jen z povrchu a žijeme s pocitem, že hloubku nejsme s to vyjádřit
předpokládáme, že podobně známe/neznáme druhé
jak překonat odstup?

 poznávat lidi tam, kde přetvářka nezasahuje
sny a mýty jako klíč k poznání
jenže člověk, společnost není pasivní výron pudů, nýbrž výslednice zápolení mého rozhodování s tlaky mých hlubinných pohnutek a tlaky vnější skutečnosti
nestačí znát suroviny, je třeba vědět, co z nich člověk udělal
(bázlivý člověk, pod tlakem, se přesto zachová statečně – chceme výsledek)
(taktéž společnost: jak se zachovala?)

 poznat člověka, společnost v krizových situacích
krize údajně odkryje, “co v člověku je”
Opravdu? nebo odkryje jen, k čemu je člověka možné dohnat?
(za tím otázka: je člověk pecka v obalu nebo průsečík svých počinů)

Příklad: stařičký pedagog, celý život mírný, zařve na studenta, když si rozbije sumerskou vázu o palec:
projevil svou pravou. skrývanou povahu

 poznat člověka, společnost v dlouhodobé každodennosti
Aristoteles: ne v mimořádných momentech, dlouhodobě
ukazuje se česká společnost nejjasněji v momentech krize – mobilizace – nebo ve svém dlouhodobém soužití? (Jakého volí presidenta!)

Volím třetí přístup: ne mýty ani dramatické okamžiky, nýbrž dlouhodobá hnutí evropské mysli a to v Evropě hnutí víry

(iv) Proudy víry

Společnost prolíná a formuje vztah k přesahujícímu rozměru
Zbožnost (víra) není otázka “věření” – teoretického souhlasu s určitými větami à la “Pán Bůh je” “Žádnej néni”, nýbrž otázka životního postoje k tomu, co nás přesahuje

(momentálně nic: západní společnost nemá pocit, že by se jí cokoliv vymykalo: nejvyšší hybris, na vrcholu věže babylonské v zastoupení Ameriky, jenže věž se hroutí na všechny)

Zbožnost (víra):
ozvěna setkání s přesahem
co je ten přesah? 
vědomí krásy, vědomí spravedlnosti, vědomí smrti
prostě vědomí, že nejsem vše, svět není vše, že je víc

Jak lidé reagují
vzorce z dob prvopočátků, dávno před antikou – dvě velké říše, Egypt a Asyrie, dvě kočovná společenství, hebrejské a řecké
ovlivnily nás? 
Sotva: posloupnost přerušená. Představují vzorce, ač ne tím co byly, nýbrž tím, jak si je pamatujeme
Dějiny jsou soudobá rekonstrukce v dialogu s pamatovaným, vzorce nadčasové

Egypt, jeden vzorec

Mezi válkami Evropa objevila Egypt (Breasted, Egypt jako zdroj všech hodnot (spíš příklad určitých nadčasových postojů)
avšak Platon ji předešel: tajemná moudrost Egypta
také Mojžíš: vzal si dceru midianského kněze Jethro, byl vychovaný v Egyptě
pozor: Egypt jsou tři tisíce let: zobecnění problematické, leda jako metafora 

Egypťané (podle B) lidé míru, vyrovnaní, usmíření, zcela orientovaní k onomu přesahu, vertikále, kterou chápali jako posmrtný život: 
tento život jen předehra, pravý život “na druhé straně”
spása, naplnění života je posmrtné dosažení druhé str

(pozor rozdíl: Hebrejci i Řekové, spása naplnění tohoto života, po smrti jen šeol, říše stínů
Představa nebe jako paralelního druhého světa je egyptská (proto vybavené hrobky, lodě, potrava))

Morálka na tomto světě: zasloužit si druhý, pravý život
Vyznavači boha Atona (Ra, okřídlené slunce) se ospravedlňují před bohem mrtvých, Osiris
ospravedlňují se dobrými činy:
“O, bože Pravdy, přicházím před tebe, abych uzřel tvou krásu... Přináším ti spravedlnost a vyháním hřích... Neučinil jsem zlého namísto pravého... nenechal jsem nikoho hladovět, nikomu jsem nezpůsobil pláč, nezabil jsem a neporučil vraždy... ." (s. 255-256).
žádné pokání, žádné oběti, prokazuje se dobrými skutky 
(to přežívá v prorocích Amosu a Izaiáši! Bůh nechce oběti a obřady, nýbrž spravedlnost)

Vložka: smluvní náboženství a víra vděčnosti

Smluvní náboženství: do ut des – dělám abys udělal
nabídnu něco bohům výměnou za něco, svíčku za výbornou
primitivní forma: nabízí se oběť, svíčka jako zápalná oběť
vyspělá forma: Bůh vyžaduje spravedlnost, odmění dobré (zpochybňuje Jób)
Náboženství vděčnosti: sub specie eterni: život jako dar
konám dobro z vděčnosti za zázrak života
zas může být svíčka nebo dobrý čin,
avšak je to vždy nenucená vděčnost
(Pavel: když ještě jsme v hříchu byli)

Egypťané hledají pohodu na tomto světě a věčnou pohodu po smrti

Protiklad, Asyřané, s jinými národy, táhnou od východu na Egypt (Izrael předpolí Egypta)
Egypťané sytí, Asyřané hladoví, jsou dobyvatelé
v životě ne pohodu, nýbrž moc a slávu. Chlubí se Asyřan před bohem:

“V lité seči dobil jsem opevněné město (Hulajovo); mečem jsem zahubil 600 válečníků, ohněm upálil 3000 zajatců, jediného jsem neponechal naživu jako rukojmí... Dívky i mládence jejich jsem upálil, jejich vládce Hulaje jsem ubičoval, jeho kůži jsem natáhl na městskou zeď a město zničil, zpustošil... Jsem veliký, mocný, vyvolený a milovaný bohy" (s. 146).

Nestojí o mír, mír je egyptská hodnota a naše
(Ti židé by stejně umřeli…)
Morálka bojovníků, pro které je smyslem života vzrušení: život v adrenalinu
(Nietzsche tak porovnává (chudokrevné) křesťany s pohany, Řeky, kteří prý žijí naplno)

Byli řekové takoví?

Vložka: představy o spasení
obecně spasení = životní naplnění, splnění toho, o čem je život
(konzumní: nahromadit nejvíc drahých hraček, než umřu)
Egypťané: dosáhnout posmrtného života
Asyřané: žít v adrenalinu
Řekové: být bezstarostní a nesmrtelní (proto život tragický)
Židé: žít s Bohem, sub specie eterni

Třetí vzorec, Řekové

Byli staří Řekové takoví?
nejde o “zlatý věk”, nýbrž staré Řecko Homéra a Hesioda
Řekové jako Hebrejové lidé knihy, hledají vzory v Homérovi

ale řecká společnost není demokratická: vzory se týkají bohů a hrdinů, ne prostých sedláků – společnost privilegovaných a přehlížených
O lidu Hesiod v knize Práce a dny: zemědělské ctnosti: pracovitost, pravdomluvnost, pečlivost, ctí bohy a pečuje o rodinu

Bohové nejsou vzory ctnosti, spíš rozmazlení výrostci
Jsou nesmrtelní a nemusí pracovat

Ctnost se týká aristokratů, polobohů:
nemusí pracovat, ale nejsou nesmrtelní
Ti jsou povoláni k výbornosti – areté
Výbornost soubor válečnických ctností:
statečnost, ctižádostivost, hrdost, touha po uznání

Hierarchická společnost, obdivuje se volnosti bohů, výbornosti aristokratů, přehlíží zemědělce, na nichž vše stojí
Vzor: postoj k práci: je tvůrčím naplněním nebo údělem otroka? Od starých Řeků, pohrdání prací (i proto život tragický)

Čtvrtá složka: Izraelité

Demokratičnost: základní ctnosti nejsou ctnosti aristokratů, nýbrž ctnosti lidu, boží výzva není jen vyvoleným, nýbrž všemu lidu
polokočovný kmen, avšak vyznačovali se morální vážností
umocněnou babylonským zajetím
ani soutěživost, ani pýcha jako Egypt, nýbrž vědomí Božího milosrdenstzví, ze kterého vyplývá morální vážnost
Paralela s Bílou horou a exulanty: i Babyloňané odstranili elitu, nechali dělný lid, ze kterého hrstka buditelů vzkřísila národ – proto národ morálního ideálu
ztratil zemi, jazyk, zůstalo jen společenství morálního ideálu – to naše dědictví

Souhrnem: po Egypťanech mír jako cíl, po Asyřanech dravost, po starých Řecích aristokratičnost (odpor k práci) po Izraelcích demokratičnost, ideál

(v) Krása a dobro: Řecko jako vzor

Řecko zlatého věku už nejen vzorec nýbrž vliv
Augustin vycházel z Plotina, Tomáš z Aristotela
ale také nepřímý – 19. stol hledá v Řecku protiváhu k prudérii,
osvícenství v Platonovi proti vášním –
Odtud představa slunného Řecka, zdraví a krásy podle Thukydida

“Náš způsob vlády nenapodobuje druhé, nýbrž jim je vzorem. Jsme zváni demokracií, protože veřejná správa je v rukou mnoha a ne jen mála. Avšak ač zákony zaručují všem rovnoměrnou spravedlnost v soukromých sporech, uznáváme též nárok výbornosti … a postup se neváže na výsady nýbrž na zásluhy … Milujeme krásu i oceňujeme prostotu, pěstujeme mysl bez úkoru své mužnosti. Bohatství neužíváme, abychom se vychloubali, nýbrž pro skutečnou potřebu. (Thukydidés, The Peloponnesian War, B. Jowet, tr., Oxford: Clarendon, 1881, Book II, §§ 37-40, s. II.117-119)

Co na tom pravdy?

Křesťané odmítali řeckou kulturu – a využívali ji – až do osvícenství
Pak Atény jako norma, Sparta jako úchylka: ideál kalokagathia
propojuje ctnosti muže činu a muže myšlenky, těmi, kdo usilují o moc a těmi, kdo usilují o moudrost
Sokrates, filosof a voják, Marcus Aurelius ditto
Každá společnost potřebuje řešit rozpor, potřebuje obojí
Pro Řeky obdiv krásy omezuje dravou soutěživost

Idea zlaté střední cesty jako vkusu. Vkusné je to, co je nenásilné, ani ten, ani onen extrém – ani lenost, ani píle, jen kliďánko

Podobně hybris a nízkost, mezi nimi uznání nevyhnutelnosti
Řekové jen nad okrajem bídy, nemoci, smrti – ananké
smíření s nepřijatelným, později stoicismus, zatím zprostředkované dramatem
Hluboké přesvědčení, že zásadní změna není možná, proto stěžejní je smíření – kdo o nic neusiluje, nic nezkazí.
Konservatismus jako reakce na marný pokus

Proti tomu Sparta, druhé Řecko

Vzniká ne ze sociálního idealismu, nýbrž z úsilí o udržení moci 
Po vzpouře mesenských Lykurgos podřizuje vše potřebám udržení moci
Místo kritického rozumu, naprostá oddanost tradici, chráněná tajnou policií

Spartští bojovníci pohrdali kšeftařením, ponechali to ženám
Populace klesaly, Sparta neschopná čelit vývoji

POZOR	Sparta není pokus o vybudování dokonalého státu z nedokonalých lidí, nýbrž pokus o absolutní zajištění moci
Je příkladem obsese s bezpečností, podřízení všeho boji proti terorismu
(jako dnes Bush v Americe!)

Údajné poučení ze Sparty:
Dokonalost není možná, kdo bojuje zas ideál, ničí druhé i sebe, tak raději neusilovat a nic nezkazit

Jenže je za ideál opravdu možné jen bojovat?
Pokud ano, pak platí spartské dilema
Řekové přesvědčení, protože práce pro ně není možnost
"Žádný řemeslník nemůže dosáhnout výbornosti”
Řecký hrdina nepracuje, jen bojuje!
V tom to vězí: Israelci vidí jinak – práce šlechtí
pokus o pokrok tragický, pokud vychází z řeckého pojetí
To je aristokratický, práce je demokratická

I řecká demokracie aristokratická
vylučuje cizince, ženy, otroky, neumožňuje naturalizaci
Všechno řecké prostoupeno aristokratismem
ideál demokracie vyžaduje společenství rovných a nezávislých (soběstačných)