O povaze člověka 
(Peri fysios anthrópú /De natura hominis/).
Přeložil O. Schrutz

1. Kdo jest zvyklý slýchati o povaze lidské řeči, které mnohem dále zabíhají, něž se dotýče lékařství, tomu tato rozprava nebude vhod. Neboť já o člověku nehlásám, ani že jest vzduchem, nebo ohněm, zemí anebo vůbec něčím jiným, o čem není patrno, že je obsaženo ve člověku, nýbrž ponechávám takové povídání těm, jimž se to líbí. Mně však se zdá, že lidé, kteří takovéto názory pronášejí, věci dobře nerozumějí. Vždyť všichni mají o věci stejné mínění, nehlásají však o ní totéž, nicméně vyvozují z tohoto mínění tentýž důsledek. Praví totiž, že jest jakési cosi, ať je to již cokoliv, a to že jest to jediné a všecko, ve jménech však se neshodují. Praví pak jeden z nich, že vzduch je tímto jediným a vším, jiný že oheň, jiný že voda, jiný však, že země, a každý vybírá pro svoje tvrzení doklady a svědectví, jež jsou však bez ceny. Když tedy mají o této věci všichni stejnou domněnku, výroky jejich však se neshodují, tuť je patrno, že celou věc správně nepoznávají. Poznal by to každý velmi dobře, kdyby chtěl býti přítomen při jejich hádkách. Neboť hájí-li proti sobě svoje názory tíž mužové před týmž posluchačstvem, je jisto, že po třikráte týž muž týmž výkladem nepřeváží ostatních, nýbrž že jednou zvítězí ten, podruhé onen, jindy snad ten, jenž má nejvýmluvnější ústa pro dav. A přece zajisté se sluší, aby ten, jenž o sobě vyhlašuje, že tyto věci řádně zná, vždy svojí řečí přesvědčil, jestliže svou věc vskutku zná a řádně ji dovede podati. Než tací lidé tahají se dle mínění mého ve svých řečech toliko o slova a sice z nevědomosti, podpírajíce učení Melissovo.
2. O těchto lidech tedy stačí, co jsem řekl. Z lékařů praví někteří, že podstatou člověka jest jedině krev, jiní že žluč, jiní pak že hlen, (závěr však činí i tito všichni stejný. Praví totiž, že jest jakési jedno, ať již je nazývá každý jakkoliv, a toto jedno že mění svoji podobu a moc působením tepla i studena, stávajíc se i sladkým, hořkým, bílým, černým a vůbec čímkoli jiným. Mně však se zdá, že tomu není tak. Zajisté že velmi mnozí tvrdí tyto jim velmi podobné věci. Já však pravím, kdyby člověk jen jedno byl, nikdy by nemohl býti nemocen, ježto při jedinu nebylo by příčiny, ze které by onemocněl; a kdyby i onemocněl, nutně by pak musilo býti i léčivo jediné. Avšak jest jich mnoho a mnoho jest i v těle součástí, jež působí na sebe a jestliže se nad přirozený stupeň zahřejou, schladí, vysuší nebo rozředí, zplodí nemoc; a tak vzniká mnoho druhů nemoci, jež vyžadují též mnoha spůsobů léčení. Dále pak myslím, že ten, jenž praví, že člověk sestává toliko z krve a z ničeho jiného, má dokázati, že nemění nikdy svoji podobu a nemůže se nikdy státi čímkoli jiným, anebo že má aspoň určiti některou roční dobu nebo některý věk člověka, ve kterých by se zdálo, že ve člověku jest obsažena toliko krev. Toť je zajisté jen přirozený důsledek, aby byla aspoň jedna roční doba, ve které by se zdálo, že vyskytuje se v člověku jenom krev, jakožto jediná součást. Totéž namítám i tomu, jenž praví, že člověk jest jedině hlen nebo žluč. Já však dokážu, že součástky, jež dle mého mínění skládají člověka, i dle obvyklého řádu i dle přirozené povahy stále jsou tytéž i ve mládí i ve stáří, i v studené a teplé době roční. Zároveň podám důkazy a vysvětlím příčiny, pro které každá součást v těle vzrůstá nebo zachází.
3.	Tedy předně, plození nemůže zajisté nikterak vycházeti jen z jediného prvku, neboť jak by mohl ploditi jen jediný jedinec, kdyby se s něčím jiným nesmísil? Dále nevznikl by plod ani tehdy, kdyby se nespojily bytosti stejnorodé a stejně mocné, a nepodařilo by se to ani vůbec nám. A dále, plod by rovněž nevznikl, kdyby se teplé a studené, suché a vlhké v náležitém i správném poměru k sobě neměly, jedno nad druhé vynikajíc nebo silnější slabší přemáhajíc. Jakž dalo by se tedy správně pochopiti, že mohl by vzniknouti plod toliko z jediného prvku, když nevzniká ani ze součinnosti většího množství, nezachovávají-li mezi sebou správného poměru? Z toho tedy vyplývá, když juž tak se jeví přirozená povaha u všech bytostí a u člověka zvláště, že člověk neskládá se toliko z jediné součásti, nýbrž že každá ze součástek, jež se účastní při plození, má svou zvláštní sílu, kterouž právě se při tom účastní. A opětně z toho vyplývá, že vrací se v původní stav vše, jakmile tělo člověka zachází, a sice vlhko k vlhkému, suché k suchému, teplo k teplému a studeno k studenému. Taková jest i přirozená povaha zvířat a všech ostatních tvorů : vše stejným spůsobem vzniká a vše stejným spůsobem zaniká. Neboť skládají se vůbec ze všech řečených součástek a dle toho, co již bylo pověděno, zacházejí vracejíce se v to, z čeho se skládá každý z nich.
4.	Tělo člověka obsahuje v sobě krev, hlen a žlutou i tmavou žluč; taková je tedy jeho přirozená povaha a z těch tedy příčin onemocní nebo je zdrávo. Nejzdravějším je zajisté tehdy, jestliže tyto součástky jsou navzájem správně spojeny, v náležité síle a v náležitém množství a jsou-li vůbec spolu dokonale promíchány, tělo však ochuraví, jestliže některá z nich vyskytuje se ve větším nebo menším množství, jestliže je v těle osamocena a s ostatními se všemi nesmíšena. Neboť, jakmile některá z těchto součástek se odloučí a je osamocena, nutně z toho následuje, že neonemocní jenom místo, ze kterého se odloučila, nýbrž i místo, kam se uchýlila, působíc tu přeplněním bolest a nemoc. Rovněž i tehdy, jestliže některá z nich vyloučí se z těla ve větším množství nežli vskutku připouští její nadbytek v těle, vzniká z tohoto úbytku nemoc. A jestliže by jindy nastal uvnitř úbytek a tím zároveň přemístění a odloučení některých součástek od ostatních, nutně by z toho následovala dvojí bolest dle dosud řečených pravidel, totiž na místě, ze kterého by se součást oddělila, a tam, na něž by se vrhla.
5.	Řekl jsem již, že vyložím, ze kterých součástí člověk se skládá a že o nich dokáži, že jsou stále stejné i dle ustáleného zvyku i dle přirozené povahy. Prvky ty jsou krev, hlen, žlutá i černá žluč. I tvrdím nejdříve, že jejich jméno liší se od sebe dle ustáleného zvyku a že žádný z nich nemá totéž jméno jako druhý; dále, že i dle přirozené povahy své jsou jednotlivé prvky od sebe odlišeny, tak že se žluč nepodobá krvi, krev žluči a žluč hlenu. A jakž by se měly sobě navzájem podobati, když ani barva jejich na pohled se neshoduje a když ani na pohmat rukou nelze shodu pozorovati? Ba nejsou ani stejně teplé, studené, suché nebo vlhké. Z toho tudíž následuje, že liší se od sebe tak velice i podobou i vnitřní hodnotou, že je nelze považovati za jednostejné, leč by oheň a voda byly snad totéž. Snadno pak lze i následujícím způsobem poznati, že tyto prvky nejsou jednotné, nýbrž že každý z nich má svoji zvláštní vnitřní moc a povahu: jestliže bys totiž podal člověku léku, jenž vypuzuje hlen, zvracel by hlen, a kdybys mu podal léku, jenž vypuzuje žluč, zvracel by žluč. Rovněž tím způsobem vychází stolicí z těla černá žluč, jestliže bys podal léku, který černou žluč vymítá; a kdybys poranil kterékoli místo na těle, tak že by vznikla rána, vytékala by krev. A to by se ti dalo v každý den a v každou noc, v zimě i v létě, dokud by člověk byl s to dech v sobě přijímati a opět vydávati, a byl by to s to, dokud by nebyl zbaven, některého z těchto vrozených prvků. Vrozeny pak jsou všecky zmíněné prvky, a jakž by mu nebyly vrozeny? Jeť předně jisto, že člověk tyto prvky vždy v sobě chová, pokud žije, dále že zrodil se z člověka, jenž všechny tyto prvky v sobě měl, a konečně byl vyživován člověkem, který rovněž v sobě obsahoval všecky tyto součástky, jak právě tvrdím a dokazuji.
 6. Ti, kdo tvrdí, že člověk se skládá toliko z jediného prvku, došli dle mínění mého k tomuto poznání následující cestou: vidouce lidi, kteří vypili léky počistné a zahynuli přílišným počisťo- váním, že vymítali jednak žluč, jednak hlen, tvrdili, že každá z těchto součástí je podstatou člověka, ježto viděli, že po přílišném vyprázdnění těchto součástek člověk zahynul. Lidé pak, jižto tvrdí, že je krev podstatou člověka, dospěli k tomuto mínění týmž způsobem: ježto viděli při pobíjení lidí vytéci krev z těla, pravili, že to je duše člověka. A takovýchto důkazů užívají všichni při svých vývodech. A přece při takovémto přílišném pročistění nezemřel nikdy nikdo, jenž toliko žluč ze sebe vydával, nýbrž jakmile v takovémto případě někdo vypije lék, jenž vypuzuje žluč, vyvrhne nejprvé žluč a pak hlen, po tom teprve vyvrhují lidé s velikou potíží černou žluč a hynou vyvrhujíce i čistou krev. Tytéž následky dostavují se i po lécích, jež vypuzují hlen: lidé vyvrhují nejprvé hlen, pak žlutou, na to černou žluč, na konec pak čistou krev a v tomto stavu zmírají. Neboť takovýto lék, jakmile vejde do těla, vypuzuje z něho nejdříve ten prvek, jenž mu je nejbližší ze všech součástí v těle obsažených, pak teprve strhuje s sebou i součástky ostatní a tak je z těla vymítá. Tím způsobem i rostliny i semena jsouce do země zasazeny, přibírají k sobě součástky v zemi obsažené, pokud jsou jejich přirozené povaze přiměřeny. Země zajisté obsahuje součástky kyselé, hořké, sladké, slané a všeliké jiné; z těch přibírá k sobě rostlinka nejdříve to v největší míře, co nejlépe se shoduje s její přirozenou povahou, a pak teprve součástky ostatní. Podobným způsobem účinkují též léky v těle: léky vypuzující žluč, vymítají z těla nejprve čistou žluč a pak žluč promíšenou; podobně léky proti hlenu vypuzují nejdříve hlen čistý a pak promíšený; a pokud se tkne lidí zabitých, tu vytéká nejdříve krev velmi teplá i červená, pak hlenovitější a konečně žlučnatější.
7. Hlen rozmnožuje se ve člověku v zimě, neboť ze všech součástek tělesných shoduje se nejvíce se zimou jsa z nich nejstudenější. Že je hlen skutečně nejstudenějším prvkem, o tom se lze přesvědčiti, hmátneme-li na hlen, žluč a krev, při čemž vskutku lze shledati, že je hlen ze všech nejstudenější. Při tom je zároveň velmi slizký a vedle černé žluče vyžaduje největšího úsilí; aby z těla byl vypuzen; vše pak, co s velkým úsilím musí býti vypuzováno, vždy stává se teplejším; a přece při všem tom zůstává hlen následkem své přirozené povahy ze všech součástek nejstudenějším. Že pak zima podporuje vskutku rozhojňovaní hlenu v těle, lze poznati dle toho, že lidé v zimě nejvíce odměšují hlenu i ústy i nosem, tehdá že nejspíše vyvinují se hlenovité nádory a jiné hlenovité choroby. Na jaře zachovává hlen ještě svoji sílu v těle, avšak i krev počíná se rozmnožovati, neboť zimy povolují a deště nastávají. Krev se následkem dešťů a teplejších dnů zmáhá, ježto takováto pohoda nejlépe se shoduje s její přirozenou povahou, jeť vodnatá i teplá. Lze pak to seznati z toho, že lidé jsou z jara i v létě nejvíce zachvacováni úplavicemi a že i z nosu se jim krev spouští, zároveň pak mají velikou horkost a jsou zardělí. V létě podrží nadvládu ještě krev, avšak již se v těle zdvihá žluč a udržuje se až do podzimka. Na podzim totiž ubývá krve, ježto podzimek jest jí svou povahou nepříznivý, žluč pak se v těle udržuje přes léto a podzim. Lze to seznati z toho, že v tu dobu lidé samoděk vrhnou žluč a že po projímavých lécích vymítají stolice velmi žlučnaté, krom toho je to ještě patrno i z horeček i z barvy lidí. Hlen je v létě velmi slabý, neboť tato roční doba je mu nepřízniva, jsouc suchá i teplá. Krev klesá na podzim na stupeň velmi nízký, neboť podzimek je suchý a počíná již člověka schlazovati, naproti tomu je černá žluč na podzim velmi hojná i silná. Jakmile však nastává zima, ubývá žluče následkem studena a hlen se znova rozmnožuje následkem hojnosti dešťů a délky nocí. Tělo lidské tedy v sobě stále obsahuje všecky tyto součástky, ze kterých dle různých ročních dob buď se rozmnožuje nebo ubývá a sice každá dle množství i dle své povahy. Rovněž tak i celý rok obsahuje ve své roční proměně i doby teplé, studené, suché a mokré, ježto nic by nedovedlo vytrvati ani nejkratší čas, kdyby v tomto pořádku všecky tyto stavy se nevyskytovaly a vše by stihl zmar, kdyby scházel z nich jenom jediný. A z takovéto potřeby vše se navzájem udržuje a vyživuje. Rovněž tak nemohl by žíti člověk, kdyby v něm scházela jenom jediná z těchto vrozených součástek. Průběhem ročních dob zajisté jednou převládá zima, jindy jaro, jindy léto a jindy podzim; rovněž tak mívá i v těle převahu jednou hlen, pak krev a na to žluč, nejprve tak zvaná žlutá a po ní tak zvaná tmavá žluč. Nejpádněji lze se o tom přesvědčiti, dáme-li témuž člověku tentýž lék (dávidlo) čtyřikráte do roka: zvracené součástky jsou totiž v zimě velmi hlenovité, na jaře velmi vodnaté, v létě velmi žlučnaté a na podzim nejtmavší.
8.	Z tohoto stavu věcí tedy vyplývá, že nemoci, jež vzmáhají se v zimě, ustávají v létě a ty, jež se vzmáhají v létě, že ustávají v zimě, neukončí-li se totiž jinak v určitém oběhu dní; o tomto oběhu dní však ještě promluvím. Nemoci, jež povstávají na jaře, o těch se lze domnívati, že ukončí se na podzim, nemoci podzimní pak že přestávají na jaře. Kterákoliv nemoc některou z těchto dob předrží, o ní věz, že potáhne se po léta. A proto má lékař léčiti nemoci dle toho, který z řečených prvků v těle převládá, a dle roční doby, jež nemocnému nejvíce prospívá.
9.	Kromě uvedeného sluší ještě věděti, že nemoci, které povstávají z přeplnění, hojí se vyprázdněním, nemoci vzniklé z lačnění, že hojí se hojným jídlem, nemoci vzniklé z namáhání hojí se klidem, nemoci pak povstalé z nečinnosti, že hojí se prací. Vůbec lékař má v daném případě dovésti stanoviti protiváhu nemocem, povahám, ročním dobám i různým věkům, sloučené věci uvolňovati a uvolněné spojovati, ježto tímto způsobem se stížené části nejlépe pohoví; a právě v tom tkví dle mého mínění základ léčení.	
Nemoci vznikají zajisté jednak ze způsobu života, jednak ze vzduchu, jehož vdechováním udržujeme život. Rozdíl mezi oběma způsoby lze poznati takto: jestliže touž nemocí zachváceno je zároveň mnoho lidí, tu sluší pokládati za její příčinu zajisté to, co jest nám nejvíce společné a čehož všichni užíváme, totiž to, co dýcháme. Toť zajisté zjevno, že není toho příčinou způsob života každého jednotlivce, jestliže nemoc zachvacuje bez rozdílu všechny lidi, mladší, starší, ženy, muže, lidi víno pijící stejně jako lidi pijící vodu, lidi pojídající černý chléb (maza) stejně jako lidi pojídající bílý, a mnoho pracující stejně jako málo se namáhající. V takovém případě zajisté není způsob života příčinou nemoci, když všichni lidé, kteří přec žijí různým způsobem, bývají stiženi touž nemocí. Jestliže však vznikají současně všeliké různé nemoci, tuť zajisté patrno, že vždy způsob života jest příčinou jednotlivých nemocí; v takovém případě sluší jakožto léčivý prostředek zaříditi opačný způsob, nežli jaká jest příčina nemoci, jakž bylo řečeno i jinde, a pak změnu způsobu života vůbec. Způsob života, jakým člověk žije, pak může býti buď naskrze nepřiměřený nebo většinou nebo jenom v některé části; dle těchto poměrů tedy sluší provésti změnu a zaříditi léčení; ovšem se stálým zřetelem k povaze člověka, jeho věku a individualitě, k době roční a ke způsobu nemoci, tím že se někdy ubere, jindy přidá, jak jsem již dříve byl pověděl, a tak se překonává každý příznak, pochodící z věku, roční doby, individuality člověka a z nemoci buď podáváním léků nebo vhodným způsobem života. Jakmile však vyskytuje se některá nemoc povšechně (epidemicky), tuť patrno, že nejsou toho příčinou způsoby života, nýbrž vzduch, který vdechujeme a který patrně tím působí škodlivě, že v sobě chová jakýsi chorobný odměšek. V takovouto dobu pak sluší upozorniti lidi na tyto okolnosti: neměniti dosavadní způsob života, ježto není příčinou takové nemoci, dbáti toho, aby se tělu odlehčilo, tak aby bylo pokud možno nejslabší, tím že se mu odnímá ponenáhlu obvyklých pokrmů i nápojů (neboť kdyby se způsob života změnil náhle, vzniká nebezpečí, že by z této změny mohla se vyvinouti nová nehoda, pročež sluší zaříditi způsob života dle uvedeného pravidla tak, aby z toho nevznikla chyba pro člověka). Zejména pokud se tkne vzduchu, sluší toho dbáti, aby proud, jenž vchází do úst, byl pokud možno nejmenší a velmi vzdálený, totiž zaměniti dle možnosti bydliště z míst zachvácených nemocí, a pak tělo obměkčovati, ježto tímto způsobem člověk nemá potřebí tak hojného a vydatného dýchání.
10. Nemoci, jež vznikají na nejzávažnějších částech těla, jsou nejhorší, neboť zůstanou-li na místě, kde vznikly, onemocní přec z toho celé tělo, ježto některá z nejzávažnějších částí jeho zachvácena byla chorobou; přejde-li však onemocnění ze závažnějších na některé ze slabších míst (nemoci snadno podléhajících), i tu stává se jeho zhojení obtížným. Naproti tomu nemoci, jež přecházejí ze slabších míst na silnější, jsou snadno hojitelny, ježto jejich silou tento přítok snadno se vyčerpává.
11. Největší žíly jsou tak upraveny, že v těle tvoří čtyry páry. Žíly prvého páru táhnou se od týla přes krk z venčí po každé straně páteře do kyčlí docházejíce až do stehen; odtud pak táhnou se přes bérce kolem zevních kotníků k chodidlům. Třeba tudíž při bolestech zád a kyčlí pouštěti žilou v zákolení a při kotníkách a sice po zevní straně.
Žíly druhého páru sestupují z hlavy podél uší, přes krk, nazývajíce se žilami hrdelními, uvnitř po každé straně páteře, podél beder do varlat a do stehen, pak zákolením z vnitřní strany stehen do bérců k vnitřním kotníkům a na chodidla. Proto při bolestech v bedrách a varlatech má se pouštěti žílou na vnitřní straně zákolení a při vnitřním kotníku.
Žíly třetího páru sestupují ze skrání přes krk k lopatkám sbíhajíce se v plicích; odtud přichází jedna z nich se strany pravé na levou pod prs do sleziny a ledviny, druhá pak se strany levé na pravou a sice z plic pod prs do jater a ledviny: obě končí se u řitě. 
Žíly čtvrtého páru táhnou se z předních částí hlavy a z očí přes krk pod klíčky; od paží sestupují povrchně do ohybů loketních; odtud předloktími do zápěstí a prstů; od prstů obracejí se zpět přes hřbetní plochy zápěstí předloktími do ohybů loketních a odtud přes záloktí a části pod nimi ležící do podpaží; od horních žeber sestupuje jedna z nich do sleziny, druhá pak do jater; konečně přecházejíce přes břich ústí se obě v ústrojí stydkém.
Tak jsou tedy uspořádány velké žíly. Jsou pak ještě četné a rozmanité žíly, jež z břicha vycházejíce rozdělují se po těle a rozvádějí v něm výživu. Vycházejíť též z velkých žil i do dutiny břišní i do ostatního těla jak od žil zevních, tak i od vnitřních k sobě navzájem spojky vysílajíce a sice žíly vnitřní na venek a zevní dovnitř. Dle toho tudíž sluší zaříditi pouštění žilou; nutně však je potřebí pouštěti žilou pokud možno nejdále od míst, kde jsme seznali, že vznikají bolesti a kde krev se hromadí, neboť tak vzniká nejmenší nebezpečí náhlé změny a zároveň odstraní se náchylnost krve na totéž místo se shromažďovati.
12. U všech lidí, kteří vykašlávají hnisavé chrchle, jsouce jinak bez horečky, dále u lidí, u kterých se vytváří mnoho sraženiny v moči bez bolesti, a dále u těch, kteří mají po delší dobu stolice zkrvavělé jako při úplavici, jsouce při tom staří pět a třicet let i více, u všech těchto lidí vznikají tyto nemoce ze stejné příčiny. Lidé ti totiž v mládí prodělali mnoho nesnází, pracovali mnoho tělesně jako dělníci, když pak později od tohoto namáhavého způsobu života ustáli, stloustli nabyvše měkkého masa, jež liší se naprosto od dřívějšího, pročež mají vlastně tělo, jež změněno jsouc, liší se tak velice od dřívějšího, že pak to už není ani totéž tělo. Zachvátí-li tedy nemoc lidi s touto tělesnou skladbou, nejprve jí unikají, později však během času následkem nemoci tělo se rozplývá a žilami protéká ichorosní šťáva všude tam, kde právě nachází dosti místa. Obrátí-li se tok tento směrem dolů do břicha, tu nabývá i stolice skoro téže skladby, jako jsou tyto šťávy, ježto pak mají značný spad, nezůstávají nikdy ve střevech dlouho. U lidí pak, u kterých proud vtéká do hrudníku, vyvinuje se hnisavost hrudníku, neboť tu může se díti vyčistění toliko směrem vzhůru, pročež tyto šťávy následkem dlouhého zadržení ve hrudníku zahnívají a zhnisají. U lidi, u kterých obracejí se tyto šťávy do měchýře, tu se přirozenou teplotou tohoto místa zahřívají a zbělají, zároveň pak se tu jednotlivé tekutiny rozliší: nejlehčí součástka odloučí se do svrchních vrstev, kdežto nejhustší část usazuje se na spodině a to se nazývá hnisavou usazeninou v měchýři. U dětí povstávají pro horkost tohoto místa a vůbec pro horkost celého těla kameny, jež se však u dospělých pro větší studenost těla nevytvářejí. Neboť dobře sluší míti na paměti, že člověk obsahuje v prvých dobách sám mnoho tepla, v posledních pak mnoho chladu. Jeť zajisté nutno, aby tělo, které silně roste a se rozvíjí, bylo teplé; když pak počíná scházeti a chřadnouti, tu zároveň i chladne. Proto obsahuje následkem toho člověk v prvých dobách života čím více roste, tím více tepla, kdežto v posledních dobách, čím více stárne a schází, tím stává se i studenějším. Proto uzdraví se lidé s touto skladbou tělesnou samoděk nejčastěji čtyřicátého pátého dne od oné chvíle, kdy počal se u nich onen rozklad, ti pak lidé, kteří tuto dobu předrželi, uzdraví se během roku samoděk, ovšem není-li člověk ještě stižen některým jiným neduhem.
13.	Nemoci, jež vznikají za krátko a při nichž snadno lze poznati jejich příčiny, u těch lze průběh bezpečně předvídati, léčení pak sluší zaříditi tak, aby čelilo proti příčinám nemoci, neboť takto je možno odstraniti základ nemoci v těle.
14.	U lidí, u kterých se v moči vytvářejí pískovité nebo i kamení podobné sraženiny, vyvinuly se z počátku při tlusté žíle výrostky, jež zhnisaly; ježto pak se tyto výrostky dosti rychle neprovalily, srazily se z hnisu kameny a ty pak jsou skrze žílu tlačeny s močem do měchýře. U lidí, kteří mají jenom krvavou moč, onemocněly žíly; kdykoliv pak vycházejí v husté moči zároveň drobná masitá vlákna, tu věz, že pocházejí z ledvin anebo ze dnavých záchvatů; konečně u lidí, kteří mají občas moč čistou, při močení pak se objeví otrubovité sraženiny, u těch je měchýř svrabovitý (trpí zánětem).
15.	Většina horeček vzniká ze žluče; rozeznávají pak se čtveré druhy horeček, vyjímaje ty, které povstávají z chorob jinak určených. Jména těchto horeček jsou: nepřetržitá (synocha), denní, třídenní, čtyřdenní horečka. Tak zvaná nepřetržitá horečka pochází z velkého množství zcela nesmíšené žluče a vyvolává rozhodnutí v čase nejkratším, neboť tělo nejsouc vůbec schlazováno následkem stálého udržování ve vyšší teplotě rychle se stravuje. Denní horečka pochází z množství žluče největšího po nepřetržité horečce, ze všech ostatních přestává nejdříve, avšak má delší trvání nežli horečka nepřetržitá, ježto pochází z menšího množství žluče a tělo má přestávky, kdežto při nepřetržité horečce přestávky se vůbec nevyskytují. Třídenní horečka trvá déle nežli střídavka jednodenní a pochází ještě z menšího množství žluče; o mnoho-li přestávek prodělává tělo v třídenní horečce více nežli ve střídavce denní, o tolik je třídenní horečka delší nežli denní. Čtyřdenní horečky řídí se dle téhož pravidla: trvají déle nežli třídenní o tolik, o kolik obsahují méně žluče, jež podmiňuje horkost, a tělo má více přestávek, ve kterých opět může prochladnouti. Tato pravidelnost v přestávkách a delší trvání jsou podmíněny černou žlučí, neboť černá žluč je ze všech tělesných šťáv nejlepkavější a tam, kde se usadila, vytrvá nejdéle. Že čtyřdenní horečky skutečně zakládají se na černé žluči, lze poznati z toho, že lidé jsou touto horečkou nejvíce zachvacováni na podzim a pak ve věku od 25 — 40 let, ježto právě tento věk podléhá ze všech nejvíce černé žluči a podzimek je ze všech ročních dob této žluči nejpříznivější. A proto sluší míti dobře na paměti, že u těch lidí, kteří by snad byli zachváceni čtyřdenní horečkou mimo tuto roční dobu a mimo tento věk, nebude míti horečka dlouhého trvání, není-li snad člověk stižen jinou chorobou.