O životosprávě (PERI DIAITHS – De diaeta /De victu/)
(Toto je pracovní verze nového překladu, která bude průběžně opravovaná a doplňovaná. Je určena výhradně k studijním účelům studentů semináře „O harmonii“, vypsaného FF a FHS pro akademický rok 2004/05. Upozorňuje na nejasná či nedořešená místa. Za jakékoli připomínky budu vděčný na adrese hynek.bartos@centrum.cz) 

Zkratky:
Rukopisy: 	q = Vindobonensis medicus gr. 4, saec. XI
K´ = Cod. Imper. Corn. apud Mack
M = Marcianus gr. 269, saec. X
P = Versio latina in cod. Parisino lat. 7027 seruata (= Diels)
(Pokud není uvedeno jinak, čtu podle rukopisu q.)
Textové edice, překlady, komentáře:
Bern. = J. Bernays, Heraclitea, I, Bonn 1848.
Coray = A. Coray, Editio libri p. ¢šrwn, Ød£twn, tÒpwn. Paris
1800.
Diels = H. Diels, Hippokratische Forschungen, Hermes 45, 1910,
str. 136-150
Erm. = Ermerins, F. Z., Hippocratis...reliquqae, t. III, 1864
Fred. = C. Fredrich, Hippokratische Untersuchungen, Berlin 1890
Gomp. = T. Gomperz, Die Apologie der Heilkunst, Wien 1890
Heid. = Heidel, W. A., Hippocratea, Harvard Studies in Classical
Philology 25,1914, str. 139-203
Joly = R. Joly, Hippocrate. Du régime, Paris 1967
Jon. = W. H. S. Jones, Hippocrates, vol. IV, Harvard UP, London
1943 (1931) 
Kapf. = R. Kapferer, Die Werke des Hippokrates, Band I. 
Teil 3., Stuttgart 1933-40
		Litt. = E. Littré, Śuvres complčtes d’Hippocrate, t. VI, 1849
Peck = A. L. Peck, nepublikovaná disertace, cit. in: Jon.
Šp. = Špaňár, J., Život a učenie Herakleita z Efezu, Bratislava 1954
		Wil. = U. von Wilamowitz-Moellendorf, cit. in: Fred.
Zwing. = Zwingerus (1579), cit. in: Joly		

Kniha první
(Pojednává o lidské přirozenosti a předvídání nemocí)
I.

Pokud by se mi zdálo, že některý z mých předchůdců píšících o lidské životosprávě vedoucí ke zdraví správně poznal a sepsal veskrze vše (panta dia pantos), čeho lidská mysl může dosáhnout, stačilo by mi poučit se o tom, co jiní svou námahou správně poznali, a využívat těchto znalostí, nakolik by se každá z nich zdála užitečná. Mnozí již [o životosprávě] napsali, nikdo však dosud nepoznal správně, jak to má být sepsáno. Některým se podařilo to, jiným ono,  ale žádnému z mých předchůdců se zatím nepodařilo [správně] pojednat o celku (to de holon). Žádný z nich však není hoden výčitky, že by nebyl schopen objevovat, všichni si zasluhují pochvalu za to, že se o to alespoň pokusili. Nejsem připraven vyvracet jejich nesprávné výroky, ale jsem rozhodnut souhlasit s tím, co řekli správně. Pro mě je totiž nemožné psát správně o věcech, které správně vyslovili již moji předchůdci, jinak než oni. Co se týče špatně řečeného, ničeho nedocílím jeho vyvracením. Pokud se mi podaří vyložit, do jaké míry se mi každý [názor] zdá být správný, ukážu tím, co si přeji.
Tuto [úvodní] úvahu předkládám z důvodů, že mnozí lidé, kdykoli slyší o něčem něčí výklad, odmítají vše, co [o té věci] uslyší později. Neuvědomují si, že k rozpoznání správných názorů je [zapotřebí] stejné úvahy (tés autés esti dianoiés), jako k objevení dosud nevyřčeného. Jak jsem tedy řekl, se správně řečeným budu souhlasit, a u nesprávně řečeného ukáži, jak se to vskutku má (poia estin). Ukáži také, jak se to má s věcmi, které se žádný z mých předchůdců nepokusil vysvětlit.

II.

Tvrdím, že ten, kdo chce správně pojednat o lidské životosprávě, musí nejdříve znát (gnónai) a rozlišovat (diagnónai) veškerou lidskou přirozenost (pantos fysin anthrópú); musí znát, z jakých [částí] se od počátku skládá, a rozlišovat části, kterými je ovládána. Pokud by totiž nepoznal její původní (ex archés) složení, nebyl by schopen poznat, co z jednotlivých [částí] pochází (ta hyp´ekeinón ginomena); pokud by nepoznal, co v tělu vládne, nebyl by dostatečně schopen poskytnout člověku to, co je [mu] prospěšné. Je třeba, aby pisatel [o lidské přirozenosti] tyto [věci] znal, dále také sílu (dynamis) všech lidských pokrmů a nápojů, z nichž jsme živi; tu [sílu], kterou má každý [pokrm nebo nápoj] podle přirozenosti i tu, která je vynucena lidským uměním (di’ anankén kai technén anthrópinén). Je třeba porozumět, jak zmenšit sílu těch [potravin], které jsou silné od přirozenosti, a jak slabým [potravinám] dodat sílu pomocí umění, jakmile nastane vhodný čas (kairos – /vhodná příležitost/) v každém jednotlivém případě. 
I když je toto vše známé, péče o člověka ještě není dostatečná, protože pouze jídlem není možné člověka uzdravit, pokud chybí [tělesné] cvičení (ponos). Pokrmy a [tělesná] cvičení, ač mají navzájem protikladné síly, společně přispívají zdraví. Cvičení rozkládá v [těle] přítomné [věci = pokrmy, síly, energie???], pokrmy a nápoje naplňují to, co je vyprázdněné (ta kenóthenta). Je proto třeba, jak se zdá, rozlišit sílu (dynamis) cviků na tu, která vzniká přirozeně (kata fysin), a tu, která vzniká násilím (dia bién) – některé z nich přispívají tělesnému (es sarkas) růstu a některé úbytku. A nejen to, ale [je také třeba rozpoznat] symetrii cviků vůči množství potravy, přirozenosti člověka, stáří těl, roční době, změně větrů, [zeměpisné] poloze místa, ve kterém pacient žije, a vůči povaze [toho kterého] roku. Je třeba také poznat východ a západ hvězd, aby [člověk] věděl, jak hlídat změny (metabolas) a nadměrné vlivy (hyperbolas) jídla, pití, vzduchu a celého kosmu, ze kterých lidské nemoci pocházejí. 
Ale ani při znalosti těchto všech [okolností] není poznání dostatečné. Kdyby totiž bylo možné k tomu [co již bylo řečeno] přidat pro každou [individuální] přirozenost i [správnou] míru (metron) jídla a odpovídající počet (arithmos symmetros) cviků, bez nadměrného vlivu (mé echón hyperbolés) přebytku nebo nedostatku, pak by bylo dostatečně poznáno zdraví lidí. Ale i kdyby tomu bylo tak, že vše předešlé je poznáno, toto [poslední] není [zpravidla] možné poznat. Kdyby byl totiž [lékař] přítomný a [vše] pozoroval, jak se člověk [= pacient] svléká a cvičí cviky, poznával by, jak hlídat [pacientovo] zdraví, jak ho jedněch věcí zbavovat a jiné mu poskytoval. Ale bez [neustálé] přítomnosti je nemožné určit přesné množství pokrmů a cviků; co je možné poznat, to jsem již řekl. Ale pokud se jednoho jen o málo nedostává vůči druhému, nutně bude tělo za delší čas přemoženo nadbytkem [druhého] a upadne v nemoc. 
Až sem se ostatní [badatelé] pokoušeli zkoumat, [správně] ale nebylo objeveno nic. Já jsem ale tyto [věci] vyzkoumal, stejně jako předvídání (prodiagnósis) nemocí člověka, které pocházejí z nadmíry (apo tés hyperbolés). Neboť nemoci nevznikají mezi lidmi z ničeho nic (eutheós), ale postupně (kata mikron) se shromažďují, [až] se najednou (athroos) vyjeví. Objevil jsem jejich trápení (ha paschúsin) dříve, nežli je zdraví v člověku přemoženo nemocí, a [také způsob] jak je třeba tato [trápení] nahradit zdravím. Připojením těchto výzkumů k tomu, co již bylo napsáno, budou myšlenky, které jsem si předsevzal, ukončeny.

III.

Všichni živočichové včetně člověka, jsou formováni (synistatai) dvěma [živly/principy] – rozlišnými v moci (tén dynamin), shodnými v užitku (tén chrésin) – ohněm a vodou. Tyto společně dohromady si dostačují pro sebe navzájem i pro vše ostatní, každý z nich zvlášť [naopak nedostačuje] ani sám sobě ani pro nic jiného. Každý z nich má tuto moc (dynamis): oheň je schopen neustále vším (panta dia pantos) hýbat, voda neustále vše živit. Každý z nich [střídavě] vládne a je ovládán do nejvyššího a nejnižšího možného [stupně]. 
Žádný z nich však nemůže úplně převládnout z tohoto důvodu: když se oheň přibližuje k vyčerpání??? vody (to eschaton tú hydatos), schází mu výživa (epileipei hé trofé) a odvrací se tam, odkud může být živen.  Když se voda přibližuje k vyhasnutí ohně (to eschaton tú pyros), opouští ji pohyb, a tím se zastavuje. Když stojí na místě, nemá sílu, napadena ohněm rozkládá se v jeho výživu (es tén trofén katanalisketai). 
Žádný [z těchto živlů] nemůže úplně vládnout z těchto důvodů: pokud by byl jeden přemožen druhým, nic ze jsoucích [věcí] by nebylo, jak je nyní. Ale že se to s nimi má takto, stále budou stejné [věci], a žádný [z živlů] sám ani dohromady [s druhým] nezanikne. Takto oheň a voda, jak jsem řekl, dostačují (autarkea esti) do největší i nejmenší míry vždy a pro vše (pasi dia pantos).

IV.

Těmto [živlům] náležejí následující [vlastnosti]: ohni teplo a sucho, vodě chlad a vlhkost. Navzájem [jeden od druhého] mají: oheň vlhkost od vody, neboť i v ohni je vlhkost, a voda suchost od ohně, neboť i ve vodě je suchost. Takto se tyto [živly] majíc, vylučují (apokrinontai) ze sebe mnohé a mnohotvaré formy (ideas) semen i živočichů, které nejsou navzájem podobné ani ve vzhledu (opsin) ani v moci/síle (tén dynamin). Neboť nikdy nezůstávají ve stejném stavu (kata tóuto), ale neustále se mění v to či ono (epi ta kai epi ta), [semena/živočichové] z těchto [živlů] se odlučující nutně vznikají nepodobná. Ze všech věcí nic nezaniká, ani nic nevzniká, co dříve nebylo. [Věci se spíše] mění slučováním a odlučováním. 
Lidé se domnívají, že to, co z Hádu roste do zjevnosti (es faeos), vzniká, a to, co se zmenšuje [a mizí] ze zjevnosti (ek tú faeos) do Hádu, zaniká. Neboť [lidé] více než mysli (gnómé) věří očím (ofthalmoisi), které nejsou schopny (hikanois) soudit ani o věcech zjevných. Já ovšem tyto [věci] vykládám myslí (gnómé). Tyto i ony [věci /rostoucí i zmenšující se/] jsou živé; to, co žije, neumírá, pokud [neumírá] společně se vším. Kam [věc] umírá? Nevzniká, co není jsoucí, odkud by tedy mohlo být (estai)? Vše se zvětšuje/nabývá a zmenšuje/ubývá do největší i nejmenší možné míry. Kdykoli mluvím o vzniku nebo zániku, říkám to kvůli běžným lidem/davu (tón polón). Jak ukazuji, [ve skutečnosti] jde o míšení (symmisgesthai) a oddělování (diakrinesthai). 
Má se to takto: to samé je vznikání i zanikání, míšení i odlučování, zvětšování/nabývání i zmenšování/ubývání, vznikání i míšení, zanikání i zmenšování/ubývání i odlučování, to samé je jednotlivost (hekaston) ve vztahu k celku [= ke všem věcem] a celku [všech věcí] k jednotlivosti (pros hekastos). Žádná [věc] mezi všemi není stejná [s jinou]. V těchto věcech je zvyk (nomos) protikladný přirozenosti (fysis).

V.

Vše božské i lidské postupuje nahoru a dolu. Den a noc, do největší i nejmenší míry, stejně jako měsíc, do největší i nejmenší míry, stoupání ohně a vody, slunce vzhledem k nejdelšímu a nejkratšímu [oběhu], vše je to samé a není to samé. Světlo pro Dia, tma pro Háda, světlo pro Háda, tma pro Dia, odtamtud přecházejí [věci] sem, odsud tam, po všechny [roční] doby, na všech místech tamty [= nezjevné věci] vykonávají [práci] zdejších [= zjevných] a zdejší tamtěch. Co [lidé] dělají, nepoznávají, co nedělají, domnívají se, že znají; co [lidé] vidí, nepoznávají, nicméně vše se jim děje podle božské nutnosti (di´anankén theién), to, co chtějí, i to, co nechtějí. [Věci] přecházejíce odtamtud [= z nezjevnosti] sem [= do zjevnosti]  a odsud tam, spojujíce se navzájem naplňuje každá z nich sobě určený úděl (moirén), k většímu i k menšímu. Všem [nastává] zánik od sebe navzájem, většímu od menšího a menšímu od většího, větší roste (auxanetai) z menšího a menší z většího.

VI.

Vše ostatní, také duše člověka (psýché anthrópú), a stejně jako duše i jeho tělo, je [náležitě] uspořádáno (diakosmeitai). Do člověka vcházejí části částí a celky celků mající směs (echonta synkrésin) ohně a vody, jedny aby braly, druhé aby dávaly; které berou, činí více, které dávají, [činí] méně. Lidé řežou kmen: jeden táhne, druhý tlačí. Takto [oba] činí to samé: činíc méně činí více. Taková je lidská přirozenost (fysis anthrópón). Jedno tlačí, druhé táhne, jedno dává, druhé bere. Kolik dává, o tolik přibývá, kolik bere, o tolik ubývá. Každý [celek/část] si hlídá své místo: ty, které přicházejí k menšímu, oddělují se do menšího místa, ty, které přicházejí k většímu, nabývají jednoty a proměňují se do většího uspořádání (es tén mezó taxin), cizí (ta de xeina) nesourodé (mé homotropa) [části/celky] jsou vytlačovány z místa náležejícího jiným (ek chórén alotrién). 
	Každá duše (psýché) mající více i méně [ohně a vody] obchází vlastní součásti (moria), nemá potřebu části (tón mereón) přidávat ani ubírat, [ale] potřebuje místo k nabývání a ubývání stávajících [součástí], 

1) zpracovává vše, vstupuje do jakéhokoli místa a přijímá přicházející. 
2) (prochází vším, do čeho vejde a seznamuje se s tím, co je k dispozici???)

Nemůže setrvat na nevhodných místech, a proto bez záměru bloudí. Slučuje se jedna s druhou a poznává, k čemu přistupuje. Vhodné se pojí s vhodným, nevhodné zápasí a válčí s nevhodným a od ostatních se odlišuje. Proto lidská duše (anthrópú psýché) roste v člověku, v jiném [živočichovi] nikoli. S ostatními velkými živočichy je to stejně tak. V jiných případech se [duše] od jiných [duší] silou odlučuje.

VII.

[Výklad] o ostatních živočiších ponechám stranou a ukáži, jak je to s člověkem. Do člověka vchází duše, která má směs (synkrésin echúsa) ohně a vody – osudovou dispozici (moira) lidského těla (sómatos anthrópú). Tato [semena] mužská i ženská, mnohá a různá, se živí a zvětšují životosprávou člověka, která má nutně všechny části přicházející [k zárodku]. Které by nemělo osudovou dispozici (moira) od počátku (ex archés), nerostlo by ani z velké ani z malé výživy, neboť by nemělo z čeho růst. Pokud má vše, každé [semeno] roste na svém vlastním místě, díky výživě pocházející ze suchosti vody a vlhkosti ohně je silou [vtažené] (biazomenon) dovnitř a vychází ven. 
Tak jako tesaři řežou kmen, jeden táhne, druhý tlačí, dělají to samé. Ten, který tlačí dolů, táhne druhého nahoru, jinak by [sám] nemohl jít dolů. Pokud by táhli (biazóntai) [najednou], vše by zkazili. Taková je lidská výživa; jedno táhne, druhé tlačí, zevnitř vyžádané (biazomenon) přichází zvenčí. Pokud by byla síla (biétai) použita v nesprávný čas (kairos), vše by se pokazilo.

VIII.
 
Všechny [duše/semena] mají stejné uspořádání (taxis) tak dlouho, dokud je jejich místo schopné je pojmout a výživu mají pro maximální [rozvinutí svých] možností (es to mékiston tón dynatón). Poté se přesunou do většího prostoru, ženská i mužská, stejným způsobem puzena (diókomena) silou a nutností (hypo biés kai anankés). Ty [duše/semena], které první naplní osudovou dispozici (moira), oddělí se jako první a zároveň se smísí, protože všechny [věci] se sice nejprve oddělují, ale současně se mísí. Pokud po změně místa dosáhnou správné harmonie, která má tři intervaly – kvartu, kvintu a oktávu, žijí a rostou ze stejných [věcí] jako předtím. Pokud však harmonie není dosaženo a nízké [části/tóny] nezní s vysokými v první harmonii [kvartě], v druhé [kvintě] nebo v oktávě, ztráta jednoho [tónu] učiní celé ladění marným, neboť nenastane soulad, ale od většího přestoupí [zpět] k menšímu dříve, než bylo určeno (pro moirés). Nepoznávají totiž, co činí. 

IX.

Proč vznikají samci i samice, vysvětlím až v pozdějším výkladu. Komukoli z nich [= embryu samce či samice] se podaří dosáhnout harmonie, je vlhký a oheň jím pohybuje. Pohybem se rozhoří (zópyreitai) a bere výživu z jídla a vzduchu, které vcházejí do [těhotné] ženy. Ačkoli je zpočátku homogenní, neboť je řídké, vlivem pohybu a ohně se vysouší a zpevňuje. Zpevňováním veskrze tvrdne a oheň, který je uzavírán, nemůže nadále přivádět zvenčí dostatek výživy ani odvádět vzduch ven, neboť vnější obal se zpevňuje. Spotřebovává proto vlhkost, která je uvnitř. Tyto [části] – jsouc ve své kompaktnosti a suchosti povahy pevné – oheň nespaluje jako svou výživu; naopak se posilují a díky odcházející vlhkosti se formují (synistatai) – nazývají se kosti a šlachy (neura).  Oheň pohybující vodou k němu přimíšenou utváří tělo (sóma) vzhledem k přirozenosti na základě následující nutnosti (ananké): skrze pevné a suché [části] není schopen utvořit trvalé průchody, neboť [zde] nemá výživu, ovšem skrze [části] vlhké a měkké toho schopen jest, neboť tyto jsou mu výživou. Ani v těchto [vlhkých částech] se však suchost nerozkládá ohněm, [a proto] se tyto [suché části] navzájem formují (synistatai). Oheň uzavřený v nejvnitřnější části je nejmohutnější a vytváří si největší průchod. Neboť kde bylo nejvíce vlhkosti, nazývá se dutina břišní (koilié). Odtud [oheň] prorazí ven, když mu dojde potrava, a učiní tak průchody pro vzduch a pro příjem a výdej výživy. Oheň uzavřený ve zbytku těla, což je oheň nejvlhčí, si udělá tři oběhy v těch místech, které nazýváme dutými žilami. Zbývající vodu v jejich středu [mezi nimi], která se formuje (synistamenon) a tuhne, nazýváme maso (sarkes). 

X.

Jedním slovem, všechny [části] v těle uspořádal (diekosmésato) oheň, způsobem jemu vlastním, jako nápodobu celku, malé podle velkých a velké podle malých. Břišní dutinu [učinil] největší jako zásobárnu vody vlhké i suché, aby všem dávala i ode všech brala, [stejně jako] moře, které sourodým (syntrofón) [= mořským] živočichům poskytuje výživu, nesourodým (asymforón) je zkázou. Kolem ní [břišní dutiny] je ztuhlá chladná a vlhká voda (hydatos systasis), průchod chladného i teplého vzduchu, nápodoba země proměňující vše, co do ní vpadne. Tím, že [oheň] jedny spotřebovává a jiným dává růst, způsobil rozptýlení (skedasin) jemné vody a vzdušného ohně (pyros... éeriú), nezjevného i zjevného, výměšek (apokrisin) z toho, co [oheň předtím] přetvořil (apo tú synestékotos), ve kterém jsou věci neseny (feromena) a přicházejí do zjevnosti, každá podle osudového určení (moiré). 
V tomto si oheň utvořil tři oběhy, omezen (perainúsas) vzhledem k ostatním [věcem/částem] zevnitř i z venčí: mocí Měsíce vzhledem k vlhkým dutinám; mocí hvězd vzhledem k vnějšímu oběhu (pros tén exó periforén) a k obklopujícímu obalu (pagos); střední [oběhy jsou] omezené zevnitř i zvenčí. Nejteplejší a nejsilnější oheň, který vládne všem [věcem/částem] a řídí vše podle přirozenosti (kata fysin), je nepřístupný zraku ani hmatu, v něm je duše (en tútó psýché), rozum (noos), myšlení (fronésis), růst (auxésis), pohyb (kinésis), úbytek (meiósis), proměna (diallaxis), spánek (hypnos) i bdění (egersis). Takto [oheň] neustále vše řídí (panta dia pantos), zde i onde, nikdy neustávající.

XI.

Lidé nevědí, jak mají skrze zjevné poznávat nezjevné. Nepoznávají, že lidská umění, kterých užívají, jsou podobná lidské přirozenosti, neboť rozum bohů (theón noos) je naučil napodobovat jejich vlastní [povahy], poznávají, co dělají, ale nepoznávají, co napodobují. Všechny [věci] jsou podobné (homoia), ač nepodobné (anomoia); všechny se shodují (symfora), ač se rozcházejí (diafora); [navzájem] komunikují (dialegomena), ač nekomunikují (ú dialegomena); jsou znalé (gnómén echonta), ač neznalé (agnómona); mají navzájem opačný charakter (hypenantios tropos), ač spolu souhlasí (homologeomenos). Zvyk/zákon (nomos) a přirozenost (fysis), kterými je vše vykonáno, ač souhlasné, nesouhlasí spolu (úch homologeitai homologeomena).  Zvyk/zákon si lidé ustanovili sami sobě, ale nepoznávají, k čemu ho ustanovili, neboť přirozenost všeho uspořádali bohové. Ty [zvyky/zákony], které ustanovili lidé, nikdy nezůstávají stále správné ani nesprávné. Které [věci/zákony] však ustanovili bohové, jsou vždy správné. Tím se liší správné [věci/zákony] od nesprávných.

XII.

Ukáži, že zjevná lidská umění (technai) jsou podobná zjevným i nezjevným [věcem], které lidé zakoušejí (pathémasin). Takové je věštecké umění: zjevným se poznává nezjevné, nezjevným zjevné, přítomným budoucí, mrtvým živé, díky tomu, co [samo] rozumné není, [lidé] rozumějí. Vědoucí rozumí správně vždy, nevědoucí rozumí pokaždé jinak (allote allón). [Věštecké umění] takto napodobuje přirozenost (fysis) a život (bios) člověka. Muž spojením se ženou počne dítě, zjevným pozná nezjevné, které se [teprve] stane. Nezjevný lidský důmysl (gnómé anthrópú afanés) poznává zjevné a mění se od dětství do dospělosti, skrze přítomné poznává budoucí. Zesnulý není podobný živému, přesto díky zesnulému [člověk] zná, co je živé. Díky nevědomému (asyneton) břichu jsme si vědomi (syniemen) žízně a hladu. Takové jsou vlastnosti  (pathea) věšteckého umění i lidské přirozenosti (fysis anthropiné): znalí rozumějí vždy správně, neznalí pokaždé jinak (allote allón).

XIII.

Železné nástroje: řemeslníci ohněm taví železo, vzduchem nutí oheň, odebírají [železu] přítomnou výživu, když [železo] učiní řídkým (araion), kují ho a svařují, výživou z jiné vody ho činí silným.  Takové [věci] člověk zakouší (paschei) od cvičitele (paidotribos). Ohněm odebere přítomnou výživu, vzduchem [k tomu oheň] přinutí. Když je [cvičenec] vláčný (araiúmenos), je bit, masírován a očišťován, přísunem vody odjinud se stává silným.  

XIV.

Valcháři dělají to samé: dupou [po látce], tlučou a natahují, násilným zacházením ji činí pevnější. Stříháním přečnívajícího a vplétáním ji činí krásnější. To samé zakouší (paschei) člověk.

XV. 

Ševci oddělují celky na části, a z částí dělají celky, řezajíc a šijíc z poškozené [obuvi] dělají zdravou (hygiea). I člověk zakouší (paschei) to samé. Z celků oddělují části a skládáním částí činí celky, bodáním a řezáním se díky lékařům poškození uzdravují. Takový je [úkol] lékařství: utrpení zbavovat a odstraňováním příčin bolesti uzdravovat. Přirozenost sama tyto [věci] poznává. Když člověk sedí, je namáhavé vstát, když se hýbe, je namáhavé se zastavit. I jiné [věci] má přirozenost společné s lékařstvím.

XVI.
Tesaři řežou: jeden tlačí, druhý táhne (helkei), oba dělají totéž. [Když vrtají, jeden táhne, druhý tlačí.] Když tlačí [směrem dolů], [pila/vrták] jde [jak] nahoru, [tak i] dolů. Dělajíc méně, dělají více. Napodobují přirozenost člověka (fysin anthrópú). Dech (pneuma) [jednou] táhne (helkei), [podruhé] tlačí, obojím dělá to samé. [Když se jedno] tlačí dolů, [druhé se] zvedá nahoru. Z jedné duše (apo miés psýchés) rozdělením vzniká více i méně, větší i menší.

XVII. 

Stavitelé dělají z rozdílných [materiálů] souladnou (symforon) [stavbu], suché navlhčují, vlhké vysušují, celky rozdělují, rozdílné dávají dohromady. Kdyby tomu tak nebylo, nebylo by [dílo takové], jaké má být. Napodobují lidskou životosprávu: vlhké navlhčují, suché vysoušejí, celky rozdělují a rozdílné skládají dohromady. Tyto všechny ač rozdílné [věci/řemesla] – souhlasí (symferei).

XVIII.

(K tomu, aby ukázal co chce, musí být nejdříve k disposici hudební nástroj.) 
Hudební skladby [jsou složeny] ze stejných i nestejných [tónů], z vysokého i hlubokého, jménem stejných, tónem rozdílných. Nejvíce rozdílné [intervaly] jsou nejsouladnější, nejméně rozdílné (diafora) jsou nejhůře souladné (symferei). Kdyby někdo vytvořil [píseň] ze všech [tónů] stejných, nikterak by nepotěšil. Největší změny a rozmanitost (polyeidestatai) těší nejvíce.	
Kuchaři lidem připravují pokrmy (opsa) z [věcí] neshodných i shodných, všelijaké [věci] mísí. Z těch [věcí], které jsou stejné, vaří ty [věci], které stejné nejsou: jídla a nápoje pro člověka (anthrópó). Kdyby [kuchař] vytvořil [pokrm] ze všech [ingrediencí] stejných, nikterak by nepotěšil. Ani kdyby vše přidal do stejného [pokrmu], neučinil by správně. Tóny (krúmata) znějí v hudbě jedny nahoře, druhé dole. Jazyk napodobuje hudbu tím, že rozpoznává v přicházejících [potravinách] sladké a kyselé, souzvuk a nesoulad. Tóny zní nahoře i dole, a nebylo by správné, kdyby horní tóny zněly dole a dolní nahoře. Když je jazyk dobře naladěn, souzvuk je potěšením, [když naladěn] není,  [působí] utrpení (lypé).

XIX. 

Jircháři natahují, škrábou, češou a perou. Stejná je péče o děti. Košíkáři vyplétají do kruhu, končí tam, kde započali. Stejný je oběh v [lidském] těle, končí tam, kde začal.

XX.

[Zlatníci] zpracovávají zlato, tepou ho (koptúsi), perou, taví. Formováno (synistatai) je ohněm jemným, nikoli silným. Po zpracování ho užívají ke všem [možným účelům]. Člověk mlátí (koptei) obilí, čistí, mele, zpracovává ohněm a požívá. V těle je [obilí] formováno (synistatai) ohněm jemným, nikoli silným.
XXI. 

Sochaři napodobováním tvoří tělo bez duše (plén psýchés), nevytvářejí [totiž věci] mající mysl (gnómén echonta), z vody a země, vlhké vysoušejí a suché navlhčují. Odebírají, co přebývá, přidávají, co schází. Stejné [věci] zakouší (paschei) člověk: z nejmenšího roste do největšího, odebírá přebývající a přidává ty [věci/části], které chybějí, suché navlhčuje, vlhké vysouší.
     
XXII. 

Hrnčíři točí kruhem, který se nehýbe ani dopředu, ani dozadu, ale oběma směry zároveň, napodobuje oběh celku (tú holú apomimeitai periforén). Na stejném točícím se kruhu vyrábějí [nádobí] všeho druhu, žádný [kus] není podobný jinému, ač jsou vyráběny ze stejného [materiálu] a stejnými nástroji (toisin autoisin organoisin). Lidé zakoušejí (paschúsi) to samé a stejně i ostatní živočichové (zóa). Vše vykonávají ve stejném oběhu (en té auté periforé), z těch samých [materiálů/výživy] a stejnými orgány (toisin autoisin organoisin) dělají nestejné [věci/jedince], z vlhkých činí suché a ze suchých vlhké.
 
XXIII.

Taková je gramatika (gramatiké): skládání znaků (schématón) [= písmen] – symbolů lidského hlasu a schopnost (dynamis) vzpomenout na prošlé [události] (paroichomena), aby bylo ukázáno, co je třeba učinit. Díky sedmi znakům [dochází člověk] poznání. To vše člověk vykonává, ať již písmena zná nebo nezná. Sedm je také způsobů (schématón), kterými člověk vnímá: ušima zvuky, očima zjevné [věci], nozdrami pachy, jazykem libé a nelibé [chutě], ústy řeč, tělem hmat, tělesnými průchody [směřujícími] dovnitř i ven teplý a chladný vzduch. Skrze tyto [způsoby = smysly] lidé [docházejí] poznání.

XXIV. 

Takové je závodění (agonié) a gymnastický výcvik (paidotribié): učí přestupovat zákon v souladu se zákonem, spravedlivě křivdit, podvádět, krást, loupit, co nejkrásněji páchat nejhanebnější věci. Kdo tak nečiní, je špatný, kdo činí, dobrý. Důkaz nerozumnosti davu (tón polón): sledují tyto věci a pouze jediného považují (krinúsin) za dobrého, ostatní za špatné. Mnozí [to] obdivují, málokteří [tomu] rozumějí. Když lidé přijdou na tržiště (es agorén), dělají to samé: podvádějí při prodávání a nakupování. Kdo podváděl nejvíce, je obdivován. Když pijí a šílí (mainomenoi), dělají totéž. Běhají, zápasí, bojují, kradou, podvádějí – vybrán (krinetai) je jen jediný ze všech. Herecké umění podvádí diváky (eidotas): jiné [věci] říkají a jiné myslí (froneúsin), přicházející a odcházející jsou i nejsou ti samí. Co se týče člověka, jiné věci říká, jiné dělá, je sebou samým i není (ton auton einai mé ton auton), jednou je takové, podruhé onaké mysli (tote men allén tote de allén echein gnómén).
Takto tedy mají všechna umění [něco] společného s lidskou přirozeností.

XXV.

Duše člověka, jak už jsem řekl, má směs ohně a vody – části člověka, vchází (eserpei) do každého živočicha, který dýchá (anapnei), tedy také (kai dé kai) do člověka, mladého i starého. Neroste (auxetai) však ve všech stejně, nýbrž v tělech mladých, kde jsou rychlé oběhy a tělesný růst, žhnoucí a slábnoucí [duše] je strávena (katanalisketai) růstem těla; v starých [lidech], kteří mají pomalý pohyb a studené tělo, rozkládá se (katanalisketai) kvůli ubývání (meiósis) těla. Těla, která jsou dospělá (akmazonta) a v plodivém věku, jsou také schopna živit (trefein) a poskytovat růst (auxein). Silný je ten člověk, který je schopen živit množství [lidí], slabý je ten, kterého tito opustí. Tak se to má i se všemi těly: která jsou schopna živit množství, ta jsou nejsilnější, kterým tyto [schopnosti] odejdou, slabší. 

XXVI. 

Cokoli by vstoupilo do něčeho jiného, neporoste, cokoli by vstoupilo do ženy, poroste, pokud se setká s vhodnými [podmínkami]. Veškeré údy se oddělují a zároveň rostou, žádný [neroste] dříve nebo později než druhý. Větší [části/údy] se přirozeně objevují dříve než menší, žádný však nevzniká dříve. Neuspořádávají se (diakosmeitai) všechny [zárodky] po stejnou dobu, ale některým se to daří pomaleji s ohledem na oheň a výživu každého z nich. U některých je vše viditelné za čtyřicet dní, u jiných za dva měsíce, u jiných za tři, u jiných za čtyři měsíce.  Stejně tak se stávají zralými [k porodu]: ty rychlejší [zárodky] přicházejí na svět (es faos) za sedm měsíců, ty pomalejší za devět; mají stejnou směs (synkrésis), jakou budou mít už napořád (dia pantos).

XXVII. 

Samci a samice vznikají, nakolik je to možné (hós anyston), následujícím způsobem. Samice – inklinující více k vodě – rostou díky jídlu, pití a činnostem (epitédeuma), které jsou studené, vlhké a jemné. Samci – [inklinující] více k ohni – [rostou] díky suchým a teplým jídlům a životosprávě (diaita). Pokud má být zplozena samice, je třeba vést životosprávu s ohledem na vodu, pokud má být zplozen samec, je třeba životosprávy vedoucí k ohni; a toto je potřeba, aby bylo vykonáváno (dei diapréssesthai) nejenom mužem, ale i ženou. Rostoucí výměšek (apokrithen auximon) nepochází pouze od muže, ale také od ženy, a to z těchto důvodů: žádná jednotlivá část (meros) nemá dostatek pohybu vzhledem k množství vlhkosti a  slabosti ohně, aby strávila a zformovala (synistanai) to, co přitéká. Ale když se poštěstí, že jsou oba [výměšky] vyloučeny na stejné místo, spojí se navzájem, oheň s ohněm a stejně tak voda. Když je oheň vyloučen na suché místo a pokud také ovládne společně vyloučenou vodu, ze které roste, pohybuje se tak, aby nebyl zhasnut přicházejícím přílivem [potravy], nýbrž aby přicházející [potravu] přijímal a formoval (synistanai) s ohledem na to, co již existuje (pros to hyparchon). Ale pokud je vyloučen na vlhké [místo], ihned na počátku vyhasne a rozpadne do menšího/nižšího uspořádání (es tén meió taxis). V jediném dni každého měsíce může [oheň] přicházející [výměšky] zformovat (systénai) a ovládnout (kratésai), pokud jsou vyloučeny od obou [rodičů] na stejné místo.

XXVIII. 

Samčí a samičí [výměšky] jsou schopny zformovat se (synistasthai) dohromady, protože se oba živí navzájem a protože duše je stejným [způsobem] (tóuto)??? ve všech dýchajících živočiších, zatímco tělo každého se liší. Duše je stále stejná, ve velkém [živočichovi] i v malém, neboť se nemění ani od přirozenosti, ani z donucení (di´anankén). Avšak žádné tělo není nikdy stejné, ani od přirozenosti, ani z donucení, protože se rozkládá do všech [věcí] a mísí se se všemi [věcmi]. 
(1)	Pokud se podaří, že těla vyloučená (apokrithenta) z obou [rodičů] jsou mužská, rostou z toho, co je k disposici (kata to hyparchon), a stávají se muži skvělých duší (lamproi tas psýchas) a silných těl (ta sómata ischyroi), pokud je nezničí následná životospráva. 
(2)	Když je [výměšek] z muže samčí a z ženy samičí a převládne samčí [pohlaví], slabší duše se přimíchá k silnější, neboť z přítomných [věcí] není nic, co by bylo sourodějšího a k čemu by [samičí výměšek] mohl odejít (apochórései). Malé jde k většímu a větší k menšímu; společně vládnou přítomným [věcem/částem] (tón hyparchontón). Samčí tělo roste, ale samičí naplňuje jinou osudovou dispozici (es allén moiran). Tyto [zárodky] jsou méně skvělé než předchozí, každopádně vzhledem k tomu, že byly ovládnuty samcem, jsou mužné a právem mají toto jméno. 
(3)	Pokud je z ženy vyloučen samec a z muže samice a převládne samec, tento roste stejným způsobem jako v předešlém [případu], ona [= samičí část] se zmenší. Tak vznikají androgyni a jsou tak správně nazýváni.
Tyto tři druhy mužů se liší menší a větší mužností kvůli směsi vody [a ohně] [jednotlivých] částí (tón mereón), výživě, výchově (paideusia) a zvyku  (synétheia). O tom vyložím v následující řeči.

XXIX.

Samice vzniká stejným způsobem. 
(1)	Pokud je od obou [rodičů] vyloučena samice, [dcera] se rodí nejženštější a nejurostlejší (eufyestata). 
(2) 	Když [se odloučí] z ženy samice a z muže samec, ale převládne samice, pak jsou [dcery] hrubější (thrasyterai) než v předchozím případě, nicméně i tyto jsou pohledné/uměřené (kosmiai). 
(3)	Pokud [se odloučí] z muže samice a z ženy samec a převládne samice, roste stejným způsobem, vznikají [dcery] odvážnější než ty předchozí a jsou nazývány „mužné” (andreiai). 
Pokud by někdo nevěřil, že se duše (psýché) smíchá s duší (psýché), nechť se podívá na uhlí. Pokud k žhavému uhlí přidáme žhavé uhlí (kekaumenús pros kekaumenús), silné k slabému, přidáme jim výživu (trofé). Vše bude mít stejné tělo (sóma) a jedno [tělo] nebude odlišné od druhého, v jakých tělech byly (ohně/duše) zažehnuty (zópyreontai), právě takové bude vše. Když spotřebují přítomnou výživu, rozloučí se do nezjevného (es to adélon). Tak to zakouší (paschei) i lidská duše.

XXX.

Vznik dvojčat vysvětlím takovýmto výkladem. Důvodem je hlavně (to men pleiston) přirozenost (fysis) ženské dělohy (tón métreón).  Pokud děloha po obou stranách od ústí roste stejně, otevírá se stejně a vysychá po menstruaci (apo tés katharsios), [obě strany dělohy] jsou schopny živit, jestliže se mužské [semeno] takovým způsobem pojme, že se ihned rozdělí do obou stran dělohy stejně. Pokud se tedy z obou [rodičů] vyloučí semeno, kterého je mnoho a které je silné, může růst na obou místech [tzn. na obou stranách dělohy], neboť ovládá přicházející výživu. Pokud je tomu jinak (é de pós allós genétai), dvojčata nevznikají. Když jsou výměšky obou [rodičů] samčí, nutně na obou [místech] rostou samci. Když [jsou výměšky] obou [rodičů] samičí, rostou samice. Když je jeden [výměšek] samičí a druhý samčí, [pohlaví] určí ten, který ovládne ten druhý. Dvojčata jsou si navzájem podobná proto, že jednak místa, na kterých rostou, jsou si podobná, dále pak že byla počata současně, že rostou ze stejné výživy a že přicházejí na svět současně.

XXXI. 

Superfetace (epigona) vzniká následujícím způsobem: když je děloha přirozeně teplá a suchá, a stejně tak žena, a vcházející semeno (sperma) je suché a teplé, v děloze nevzniká žádná vlhkost [navíc], která by vcházející semeno ovládla. Proto se zpočátku formuje (synistatai) a žije, [později] však nemůže dále pokračovat, ale hubí také již přítomné [embryo], neboť neprospívají oběma stejné věci.

XXXII.

(1)	Směs nejjemnější vody a nejřidšího ohně vykazuje v lidském těle nejzdravější stav z těchto důvodů: při největších změnách ročních dob se nic nenaplňuje do nejzazší míry, ani voda do největší hustoty v přísunech (efodoi) vody, ani oheň v přísunech ohně, a to ani při změně věku, ani při změně životosprávy v jídle a pití. Oba [živly: nejjemnější voda a nejřidší oheň] jsou schopny přijímat největší a nejplnější rození. Nejměkčí a nejřidší bronz přijímá nejdokonalejší (pleistén) směs a stává se nejkrásnějším. A stejná je směs nejjemnější vody s nejřidším ohněm. Z těch, kteří jsou takové přirozenosti (tautén tén fysin), někteří jsou zdraví po celý čas až do čtyřiceti let, jiní až do vysokého stáří (mechri gérós tú eschatú). Ti, kteří jsou po čtyřicítce stíhány nějakými nemocemi, jim většinou nepodléhají. 
(2)	Ta z těl, která mají směs nejsilnějšího ohně a nejhustší (pyknotaton) vody, jsou silná a energická, ale potřebují mnoho opatrnosti (fylakés de polés deomena), neboť od obou [živlů] jsou vystavena velkým změnám a upadají do nemocí od přísunů (efodoi) vody a stejně tak i ohně. Takovým [lidem] je třeba prospívat životosprávou protikladnou k ročnímu období, ohnivou když nastanou přísuny vody, když nastanou přísuny ohně, užívat životosprávu vodní; a podle ročních dob [životosprávu] pozvolna měnit.
(3) 	Když jsou v těle smíšeny nejhustší (pachytaton) voda a nejřidší oheň, je třeba rozpoznat povahu chladnou a vlhkou. Taková těla jsou nemocnější v zimě než v létě a na jaře více nežli na podzim. Co se týče lidského věku, z těchto jsou zdravější děti, dále mládež, nejnemocnější jsou [lidé] velmi staří a jim [věkově] nejbližší; takové povahy stárnou nejrychleji. Prospěšná je jim taková životospráva, která zahřívá a vysouší jak námahou tak i stravou, námahu [t.j. tělesná cvičení] je třeba směrovat spíše z těla ven nežli dovnitř.
(4) 	Pokud se v těle smísí nejvlhčí oheň a nejhustší (pyknotaton) voda, z následujících [znaků] lze rozpoznat vlhkou a teplou povahu (fysis): [nemocemi] trpí nejvíce na jaře a nejméně na podzim, protože na jaře je přebytek vlhkosti a na podzim uměřené množství (symmetrié) sucha. Vzhledem k věku jsou nejnemocnější mladí. Těla rostou rychle, ale jsou náchylná k výtokům. Prospěšná je životospráva suchá a chladná v jídle, pití i [tělesné] námaze, více prospěšná jsou tělesná cvičení směřující dovnitř těla. 
(5)	Když nejsilnější oheň a nejjemnější voda utvoří směs, přirozenost (fysis) je suchá a teplá. Takoví [lidé] onemocní při přísunech ohně, a jsou zdraví při přísunech vody. V rozkvětu života, když je tělo nejsilnější, jsou k nemocím nejnáchylnější, nejzdravější jsou ve stáří a věku tomu nejbližším. Životospráva [je vhodná ta], která ochlazuje a zvlhčuje, námahy [jsou vhodné ty], které zbavují tepla, způsobují hubnutí a maximální ochlazení. Takové povahy žijí dlouho a stárnou spokojeně (eugéroi ginontai).
(6) 	Pokud by směs utvořil nejřidší oheň s nejsušší vodou, vznikne povaha (fysis) suchá a chladná, na podzim nemocná a na jaře zdravá a stejně tak [v obdobích] jim nejbližších. Ve věku kolem čtyřicítky onemocní, nejzdravější jsou v dětství a [věku dětství] nejbližším. Životosprávy [jsou vhodné ty], které jsou teplé a zvlhčují. Cvičení [nechť jsou] zprvu mírná, zvolna zahřívající, aby neodváděla mnoho přítomné [energie] (tón hyparchontón). 
Co se týče určování přirozenosti (peri... fysios diagnósis), takto je třeba rozpoznávat původní konstituci (ex archés systasios).

XXXIII.

Různé věky [člověka] se k sobě navzájem mají takto: 
(1) 	Dítě je smíšeno z vlhkých a teplých [věcí/komponentů], protože těmito je formováno (synestéke) a z těchto vyrostlo. Nejvlhčí a nejteplejší jsou ty [děti], které jsou nejblíže zrození, ty nejvíce rostou, a stejně tak ty, které jsou [věkem] sousedící. 
(2) 	Mladík je [smíšen] z teplých a suchých [věcí/složek], teplých proto, že přísun ohně převládá nad vodou, suchých proto, že vlhkost dítěte je již strávena jednak růstem těla, dále pohybem ohně, a také [tělesnou] námahou. 
(3) 	Muž, jehož tělo je již vyvinuto, je suchý a chladný, neboť přísuny tepla již nepřevládají, nýbrž jsou pozastaveny (hestéken). Tělo přestalo růst a je vychladlé, ale sucho z mládí je ještě stále přítomné. [Muž] je ovládán suchými [věcmi/prvky/komponenty], protože ještě nemá vlhkost, [která příjde] s přibývajícím věkem a s přísuny vody. 
(4)	Starci jsou chladní a vlhcí díky ústupu ohně a přísunu vody - odloučení suchých [věcí/komponent], usazení vlhkých.

XXXIV.

Samci všech [živočišných druhů] jsou teplejší a sušší, samice vlhčí a chladnější z těchto důvodů: zpočátku (ex archés) se obě [pohlaví] zrodila ve stejných [podmínkách???] a díky těmto vyrostla, [ale později] samci užívají namáhavější životosprávu, a tak jsou zahříváni a vysoušeni, zatímco samice užívají životosprávy vlhčí a línější, navíc každý měsíc očišťují tělo od tepla. 

XXXV.

S takzvanou inteligencí (fronésis) a hloupostí (afrosyné) duše se to má takto:
(1) 	Nejvlhčí oheň a nejsušší voda smíchané v těle jsou nejinteligentnější, protože oheň má vlhkost z vody a voda suchost z ohně. Každý je takto nejsamostatnější (autarkestaton). Ohni nechybí výživa, aby pro ni putoval daleko, a voda není z nedostatku pohybu zatuchlá (kófútai). Každý sám je takto nejvíce soběstačný (autarkestaton) vůči ostatním ve směsi. Kdo má totiž nejmenší potřebu souseda, nejvíce se obrací k přítomným [věcem], oheň se hýbe (kineumenon) nejméně a leda z donucení (mé hyp´anankés), voda [se hýbe] nejvíce, leda že [by se jí bránilo] silou (mé hypo biés). Duše smíchaná (synkrétheisa) z těchto [živlových vlastností] je nejinteligentnější (fronimótaté) a má nejlepší paměť  (mnémonikótaté). Pokud se ale vyžadovaný přísun (epagógé chreomené) jednoho z nich zvětšuje nebo mizí, vzniká [směs] nejhloupější, neboť takto [tj. jak jsem výše popsal] jsou [oheň a voda] nejsamostatnější (autarkestata). 
(2)	Když se nejčistší (eilikrinestaton) oheň smíchá s vodou a ohně je oproti vodě mírný nedostatek, i takoví [lidé] jsou inteligentní, ale schází jim předcházející [směs], protože oheň, jsa ovládaný vodou, se pohybuje pomaleji a stává se otupělejší s ohledem na smysly (pros tas aisthésias). Takové duše jsou stále dosti rozumné ???vůči tomu, na co se zaměří (ho ti an prosechósin). Pokud [člověk s takovou duší] dodržuje správnou životosprávu (ei de orthós diaitóto), může se stát navzdory přirozenosti (para tén fysin) ještě inteligentnějším (fronimóteros) a bystřejším (oxyteros). Takovému [člověku] svědčí více životospráva [směřující] k ohni, bez přesycení jídlem nebo pitím. [Je třeba] užívat rychlého běhu, aby se tělo vyprázdnilo od vlhkosti a vlhkost se rychleji zastavila. Zápasnictví, masáže a podobná cvičení nejsou prospěšná, [neboť pokud] by se průchody [= póry/nervy] roztáhly, přesycením by se zaplnily a nutně by zatížily pohyb duše. Prospěšné jsou procházky po večeři, brzy ráno a po běhu. Po večeři proto, aby duše přijímala z přijímaného [jídla] sušší výživu; brzy ráno proto, aby se [vylučovací] průchody (diexodoi) vyprázdnily od vlhkosti a průchody duše [= nervy???] se neucpávaly (mé frassóntai); po cvičení proto, aby to, co je vyloučeno při běhu, nezůstávalo v těle a nemíchalo se s duší, neucpávalo [vylučovací] průchody (diexodoi) a nerušilo výživu. Prospěšné je také zvracení, aby se tělo očistilo, pokud byla tělesná cvičení nedostatečná (endeesteron), a po zvracení [je prospěšné] postupně zvyšovat [dávky jídla] po více dní, nejméně však po čtyři. Naolejování je prospěšnější než koupel, souložit [je prospěšné] při přísunech vody, méně [při přísunech] ohně. 
(3)	Pokud si v některém [případě] oheň vezme od vody nedostatečnou sílu (endeesterén dynamin), [duše] bude nutně pomalejší. Takoví [lidé] jsou nazýváni hlupáky (élithioi), neboť [jejich] oběh je pomalejší; krátce řečeno: smysly přijímají podněty, které jsou rychlé, a kvůli pomalosti oběhu se mísí jen málo. Smysly duše, které [vnímají] prostřednictvím zraku a sluchu, jsou rychlé, prostřednictvím hmatu pomalejší, ale citlivější (euaisthétoterai). Takoví lidé neméně než ostatní vnímají chladné, teplé a podobné [vjemy], co je však potřeba vnímat zrakem nebo sluchem, nejsou schopni vnímat, pokud to nepoznali již dříve. Dokud se duše neotřásá pod doléhajícím (pesontos) ohněm, nepozná, jaký je. Takové duše to kvůli hrubosti/hustotě (dia pachytéta) nevnímají. Pokud vedou správnou životosprávu, i tyto [duše] se mohou zlepšit. Prospěšná je stejná životospráva, jako v předchozím případě: [jídlo] sušší a v menším množství, cvičení více a energičtější. Prospěšné jsou také parní lázně a po lázních zvracení, po zvracení zvyšovat [dávky jídla] po delší čas, než v předchozím [případě]. Vykonáváním těchto [předpisů] se [člověk] stane zdravějším a více inteligentním.
(4) 	Pokud je oheň výrazně (epi pleion) převládnut [v duši] přítomnou vodou, takové lidi jedni nazývají „smyslů zbavení“ (afrones), druzí „imbecilové“ (embrontétoi). Jejich šílenství (manié) [inklinuje] k pomalosti; tito bezdůvodně (údenos heneka) pláčou, bojí se [věcí], kterých se není třeba bát, bolí je věci, které se jich [netýkají], vnímají věci, které doopravdy [nevnímá] nikdo, kdo přísluší k rozumným lidem. Těmto [lidem] prospívají parní lázně, po lázních očišťování čemeřicí, a životospráva stejná jako v předchozím případě. Je třeba hubnutí a vysoušení. 
(5) 	Pokud si voda vezme nedostatečnou sílu (endeesterén dynamin) od ohně, který má čistou směs, těla jsou zdravá a duše je rozumná, rychle vnímá přicházející [podněty] a nepodléhá častým změnám [mysli]. Taková přirozenost [rodí] dobrou duši. Správná životospráva ji však učiní ještě lepší, nesprávná horší. Prospěšná je takové [duši] životospráva [inklinující] spíše k vodě, střežící se přemíry v jídle, pití i námaze, [prospěšný je] běh do oblouku a na dvojité dráze, zápas a všechny ostatní atletické [disciplíny], nikde však nesmí [překračovat] míru. Pokud je totiž tělo zdravé a žádný jiný vliv ho neruší, směs duše je rozumná.
(6) 	Pokud je síla vody ještě více ovládnuta ohněm, duše je nutně bystřejší čím rychleji se pohybuje, vnímá přicházející [podněty] rychleji, je ovšem méně vytrvalá než v předešlých [případech], neboť rychleji třídí přítomné [podněty] a kvůli rychlosti spěchá k mnoha [věcem]. Takové [duši] prospívá životospráva [inklinující] k vodě více, než případům [předcházejícím], chléb spíše ječný než pšeničný, ryby spíše nežli maso, pití více vodou ředěné a sexuálnímu styku se oddávat méně často. [Tělesná] cvičení [mají být] co nejvíce přirozená, násilné cviky jen pokud je to nutné a v malém množství. Po přesycení [je vhodné] zvracet tak, aby se tělo vyprázdnilo, ale aby se co nejméně zahřálo. Hubnutí je v těchto případech ku prospěchu inteligence, neboť nadváha nutně působí vznícení krve. Kdykoli se to stane takové duši, upadne do šílenství (es manién), voda převládne a oheň je zlákán/zatažen??? (epispasthentos). Takovým [lidem] svědčí, když dělají svou práci nasycení spíše nežli hladoví, neboť duše je více stabilní, když je smíšena se vhodnou výživou, než když se jí výživy nedostává. 
(7) 	Pokud je v některé duši voda ještě více ovládnuta ohněm, duše je příliš rychlá. Takoví [lidé] nutně trpí sny a jsou nazýváni „poloblázni“. Jejich stav sousedí se šílenstvím, neboť jen při nepatrném nepříznivém vzplanutí zešílí – kvůli opilství (en tési methési), otylosti (en tésin euexiési tés sarkos) nebo požívání masa (hypo tón kreéfagión). Takovým [lidem] je třeba zdržovat se všech těchto [nebezpečí] stejně jako násilných cviků. Jejich životospráva má obsahovat nehnětený ječný chléb, vařenou zeleninu kromě té, která projímá, nakládané ryby, k pití je nejlepší voda, pokud je to možné, pokud ne, pak to, co je tomu nejblíže: slabé bílé víno. [Prospívají také] četné procházky po ránu, ale po večeři [je třeba chodit] jen na toaletu. To proto, aby se jídlo procházkou po večeři nevysušilo, ale ranní [procházkou aby] se tělo vyprázdnilo. Koupel v teplé vodě je prospěšnější než naolejování. V létě je také prospěšný krátký občasný spánek během dne, aby roční doba nevysoušela tělo. Na jaře je žádoucí pročišťovat tělo po parní lázni čemeřicí, pak se pozvolna vracet k [běžné] životosprávě. Díky této životosprávě se může taková duše stát rozumnější.

XXXVI.

Příčinou rozumnosti a hlouposti je směs duše, jak jsem právě popsal. Životospráva může [inteligenci] učinit lepší i horší. Když oheň v obězích (dromoisi) převládne, [životospráva] může snadno (isós) přistoupit (prostithenai) k vodě, když ve směsi převládne voda, [může] zvětšit oheň. Z těchto [důvodů] se [duše] stávají rozumnějšími nebo hloupějšími. V následujících [vlastnostech] však není příčinou směs [duše]: popudlivost (oxythymos),  lehkomyslnost (rhathymos), lstivost (dolios), prostoduchost (haplús), nevraživost (dysmenés), dobromyslnost (eunús). Příčinou všech těchto [vlastností] je přirozenost průchodů (hé fysis tón porón), kterými duše prochází. Duše myslí [nejenom] podle toho, se kterými [věcmi] se stýká a se kterými se mísí, [ale také] jakými dutinami (angeión) prochází. Proto není možné tyto vlastnosti životosprávou měnit. Nezjevnou přirozenost totiž nelze přetvořit. Stejně tak jsou průchody dechu (pneumatos) příčinou kvality (hokoié tis) hlasu. Neboť podle toho, skrze jaké [průchody] vzduch prochází a s kterými [věcmi] se stýká, takový je nutně i hlas. Tento [hlas] je možné učinit lepším i horším, protože průchody pro dech učinit jemnějšími a drsnějšími možné je, tamty (keina) [průchody duše] však změnit životosprávou možné není.