MOŠE BEN MAJMON: O LIDSKÉ POVAZE

dita rukriglová et al.

Rabín, lékař a filozof Moše ben Majmon (1138–1204; v latinské podobě Maimoni-des) je bezesporu nejznámějším a nejvlivnějším židovským myslitelem středověku  a dost možná i celého období „od Mojžíše k Mojžíšovi“. V obci filozofické je nade-vše ceněn pro svůj spis Průvodce tápajících a znalci židovského Zákona si váží jeho monumentálního čtrnáctisvazkového kodexu Mišne Tora. Maimonides ale nepůsobil pouze jako rabín nebo filozof. Je také autorem mnoha spisů z oblasti práva, medicí-ny, psychologie a etiky. Především byl ale Moše ben Majmon člověkem; člověkem s neobyčejnou introspekcí.
Traktát O lidské povaze tvoří druhou část Knihy vědění, která je první knihou Mišne Tory. Tento text je půvabným eticko-praktickým pojednáním o člověku takovém, ja-ký je a jaký by být měl a mohl. Maimonides se problémům etiky a morálky věnuje i v dalších pracích. Jsou jimi například oddíly Osm kapitol (Šmona perakim) a Ke kapitole „Podíl“ (Perek chelek) z Komentáře k Mišně. Z dalších knih Mišne Tóry jsou to pojednání Truchlení (Hilchot evel) a Králové a jejich války (Hilchot melachim u-milcha-motehem) a z lékařských spisů pak text O životosprávě (Hanhagat ha-brijut). I v Průvodci tápajících (More ha-nevuchim) se Maimonides vyslovuje k otázkám etiky jakožto prak-tické filozofie. Ukazuje je ovšem v souvislosti s fyzikou a metafyzikou, takže se vnímavému čtenáři skrze etická tázání odkrývá nedozírný horizont Maimonidovy filozofie jako celku.
Maimonidovo vidění člověka reálného – takového, jakým skutečně je – a jeho úvahy o člověku dokonalém – takovém, který naplnil v nejvyšší míře všechny své možnosti – vychází na jedné straně z Maimonidovy příkladné zbožnosti a věrnosti židovskému Zákonu a na straně druhé z jeho znalostí mnohých antických filozofic-kých textů. Tyto dva přístupy nejen že se v případě našeho autora nevylučují, ale pří-mo se doplňují, a to takovou měrou, že můžeme hovořit o skutečné harmonii mezi náboženstvím synů Izraele a filozofií antických myslitelů. Tato filozofie není chápá-na jako spektrum odlišných či dokonce protichůdných názorů, ale jako jeden celist-vý obraz světa vykreslený dávnými mudrci. Dvěma nejdůležitějšími zdroji Maimoni-dových etických koncepcí jsou díla Aristotelova, především jeho Etika Níkomachova, a práce muslimského filozofa Abú Nasra al-Fárábího, Promluvy vladařovy (Fusúl al-ma-daní) a Názory obyvatel vzorného města (Al-madína al-fádila).
Ve svých výše jmenovaných filozofických a lékařských spisech vychází Maimoni-des ze zcela jednoduché a empiricky dokazatelné teze, že všechny lidské povahy jsou neuvěřitelně různé, že spektrum lidských vlastností sahá od jednoho extrému ke druhému. Na světě jsou melancholici a prchlivci, puntičkáři i lidé velmi nepozorní. Některé vlastnosti má podle Maimonida člověk už od svého stvoření, k těm je pak od narození přirozeně náchylný a snadno se jim učí. I když autor sám neuvádí žádný konkrétní příklad, můžeme předpokládat, že se jedná o takové vlastnosti, jako jsou zvídavost, prchlivost či mírnost. Jiné vlastnosti získáváme nápodobou od ostatních lidí. Autor má patrně na mysli poctivost, štědrost atp.
Maimonides tak jako Aristotelés a al-Fárábí ukazuje, že mezi dvěma protikladný-mi vlastnostmi leží vždy vlastnost střední, jakási pravá míra charakteru, která je stej-ně vzdálena od obou krajností. V oddíle O lidské povaze a v Osmi kapitolách uvádí té-měř identické příklady extrémního i středního chování jako Aristotelés v Etice Níko-machově. Hovoří o skrblících, marnotratnících a lidech štědrých a také o potřeštěn-cích, lidech zcela netečných či přirozeně veselých.
Dokonalost podle Maimonida spočívá ve vyváženosti a celistvosti. Krajní vlast-nosti buď z člověka něco velkou měrou odebírají, anebo jej něčím přetěžují, a tím vychylují ze středu. Pravý střed či zlatá střední cesta je právě tou cestou, která má člověka přivést k dokonalosti, a to jak na úrovni psychické, tak i fyzické, či přesněji řečeno psychofyzické, neboť lidská psychika a fyzická kondice se navzájem podmi-ňují. Lidská psýché a fýsis jsou úzce propojeny. Duševní utrpení se neblaze projevuje na tělesné konstituci a špatný fyzický stav podrývá psychickou odolnost jedince. Střední cesta či střední vlastnost, o které Maimonides hovoří, nemá z tohoto úhlu pohledu zcela evidentně nic společného s šedou průměrností. Střed je dokonalý.
Maimonides do svých dušezpytných úvah začleňuje jeden nezdůvodněný před-poklad, a sice, že lidé vědí, co pravý střed nějaké charakterové vlastnosti ve skuteč-nosti je. Tento postulát můžeme, předpokládám, vysvětlit tím, že právě jakožto lidé, na rozdíl od rostlin a živočichů, vlastníme rozumovou složku duše a tato nám, je-li vhodně používána, ukazuje správný směr naší životní cesty. Správné používání ro-zumu musí, podle Maimonida, člověka nutně přivést ke správným závěrům. Rozum-ný člověk ví, kde se pravý střed nachází. A protože umí pravý střed rozpoznat, může si pravidelným opakováním dobrého chování pevně vštípit onu pravou cestu a už se z ní neodchýlit. Potom se pro něj správné konání stává zároveň i konáním snadným.
Ne vždy si je ale člověk jistý, jaký model chování je pro danou situaci nejlepší. Také se může stát, že někdo opustí pravou cestu a navykne si na krajní chování na-tolik, že už ani nerozezná, co je správné a co mu škodí. V takových případech Mai-monides radí, abychom vyhledali „lékaře duše“ (rofe ha-nefeš). Ovšem takovým léka-řem nemůže být kdokoli. Podle našeho autora je jím pouze moudrý člověk, který jednak ví, kde se pravá harmonie nachází, a také k ní umí svého pacienta přivést. Své znalosti o duši, jejích nemocích a jejím léčení nabyl tento moudrý muž buď studiem Tóry a jejích komentářů, anebo také četbou filozofických spisů o etice a mravech.
Psychická nemoc podle Maimonida spočívá v tom, že člověk není schopen ro-zeznávat, co je pro něj dobré a co mu ubližuje. Maimonides ukazuje, že tak jako ne-mocné tělo neví, co by mu prospělo, a touží například po nevhodné stravě, i nemoc-ná duše inklinuje k tomu, co jí ještě více škodí. Maimonidova rada, jak lidskou duši vyléčit, tedy navrátit ji na správnou cestu pravého středu, je shodná s radou Aristo-telovou z Etiky Níkomachovy. Nemocnému nejprve doporučuje praktikovat přesný opak jeho sklonu. Radí například, aby byl zpupný člověk uveden do pocitu ponížení, bezhlavý odvážlivec do pocitu strachu atp. Následkem této tvrdé kúry se potom pa-cient sám přirozeně přikloní k pravému středu a dokáže v něm setrvat.
Léčba ale nemusí být vždy úspěšná. Někdy není v silách lékaře pacientu pomoci, protože nemoc je silnější než jeho přirozenost. Maimonides se v této souvislosti od-volává na muslimského učence a lékaře Ibn Zakarju ar-Rázího (865–925), který se stejně jako náš autor domnívá, že individuální dispozice (fyzické i psychické) jsou při léčbě primární a že zásah lékaře je vždy jen malou korekcí mechanismu, který se buď dokáže obnovit sám, anebo mu není pomoci. Maimonides praví: Pravdu měl ar-Rází, když řekl: je-li nemoc silnější než člověk, je veškerá naděje ztracena. Je-li člověk silnější než nemoc, která jej postihla, může se obejít bez lékaře, neboť příroda jej uzdraví sama. Pouze tehdy, když jsou síly nemoci a nemocného vyrovnány, je potřeba lékaře, aby napomohl přírodě v uzdrave-ní. A to je úkol dobrého lékaře, avšak mnoho z nich se ve svých rozhodnutích mýlí a přírodě brá-ní, namísto aby jí byli ku pomoci. A proto Aristotelés pravil: Většina lidí umírá z neznalosti lé-kařů. Platí-li toto tvrzení pro lékaře těla, o to více platí pro ty, kdo léčí lidskou duši.
Jak již bylo řečeno, lékaři má jít především o to, aby se duše i tělo jeho pacienta nacházely v rovnovážném stavu. Co to vyrovnaný stav je, se lidé dozvídají z židov-ského Zákona a také z filozofických knih o morálních ctnostech. Ten, kdo tyto zna-losti nemá, je snadno vyveden z míry, a to se podle Maimonidova tvrzení stává pře-devším mládeži, ženám a lidem hloupým. Jejich duše jsou totiž jemnější než duše dospělých a rozumných mužů a nejsou také znalé pravé podstaty věcí. Tito lidé, jak náš autor uvádí s odvoláním na Galéna, mohou z přemíry radosti či žalu i zemřít, protože se jejich duše z takového náhlého návalu zcela vyčerpá. Klid a harmonie spočívají ve znalostech. Čím více toho člověk ví, tím méně může být rozkolísán. Dokonalého stavu duše člověk nabývá rozvažováním nad pravou podstatou věcí, potom je schopen správně rozlišovat mezi dobrým a zlým.
Maimonides ve svých etických spisech činí rozdíl mezi člověkem moudrým (cha-cham) – tím, který se drží pravého středu – a člověkem zbožným (chasid). Zbožný je podle našeho autora ten, kdo se přece jen od středu z části vychyluje, a to na stranu odříkání. Je to ten, kdo si něco odpírá z dobrého jídla, kořeněných vín či tělesných rozkoší, i když si toho všeho může dopřát po libosti, protože mu bylo naděleno hmotných statků i krásných žen. Tento princip „nemusím, protože mohu“ vede moudrého člověka ke zbožnosti. Obdobu tohoto tvrzení nacházíme v tradičním judaismu. Talmudičtí učenci budovali z dalších zákazů a příkazů „plot“ kolem Tóry právě proto, aby její učení ještě více zabezpečili a jakoby zčásti zpřísnili. To z toho důvodu, aby se člověk snažil ještě více, než má, a i když ve své snaze snad nevytrvá, stále se nachází v tom nejlepším, a sice v pravém středu. Podle Maimonida existují jakési lepší a horší krajnosti, a proto se zbožní vychylují z pravého středu směrem k nedostatku, aby neupadli do přebytku, který, jak se zdá, je nebezpečnější a hůře se opouští.
Lidská povaha je podle našeho autora velmi ovlivňována prostředím a lidmi, se kterými se člověk stýká. Proto má moudrý člověk stále vyhledávat společnost moud-rých, aby se od nich učil a zlepšoval se. Problémy samozřejmě nastávají tehdy, jestli-že takovýto adept moudrosti sídlí ve městě nebo zemi s bezbožníky. Maimonidova rada je na tehdejší poměry velmi radikální a bolavá, i když jistě účinná. Buď se má takovýto člověk zcela uzavřít do samoty svého domu a zbavit se tak zhoubného vli-vu okolí, anebo má z takového místa odejít. Tato rada se jeví jako velmi problema-tická, protože vezmeme-li v úvahu, že celý tehdejší známý svět byl buď pod sprá-vou muslimů (Andalúzie, Magreb, Blízký východ), křesťanů (Evropa) anebo poha-nů, bylo jistě těžké najít místo, kde by Židům bylo dovoleno praktikovat v plnosti Zákon jejich otců. Na několika místech je z Maimonidových spisů jasně cítit hoř-kost, kterou pociťuje tváří v tvář situaci tehdejšího židovstva.
Další Maimonidova rada týkající se konkrétních životních podmínek moudrého člověka je neméně zajímavá už jen z toho důvodu, že ji v obměnách nacházíme i u jiných myslitelů té doby. Píše: Není vhodné, aby se učenec zdržoval v městech, ve kterých se nenachází těchto deset věcí. Jsou to tyto: lékař, lazebník, lázně, veřejné záchody, pramenitá voda jako například řeka či pramen, synagoga, učitel, písař, správce milodarů a soud s pravomocí tres-tat a věznit (O lidské povaze IV,23). Muslimský filozof Ibn Badždža vypočítává ve svém spise Život samotáře (Tadbír al-mutawahhid), samozřejmě kromě synagogy, ty sa-mé nutnosti pro plnohodnotný život ve městě. Ibn Badždžův samotář, který je au-torem přirovnáván ke zvláštní rostlině, jež se nachází mezi rostlinami jiného druhu
a nese v sobě zárodek lepší společnosti, má mnoho společného s moudrým člově-kem, o kterém Maimonides hovoří ve svých etických spisech a v Průvodci tápajících. Tímto moudrým je ten, kdo se izoluje od zkažené společnosti, aby byl mimo dosah jejích nectností a měl vhodné podmínky pro svůj fyzický, ale především duševní a duchovní rozvoj.
* * *
K překladu traktátu O lidské povaze jsme se odhodlali, neboť se domníváme, že tento text představuje zdařilou syntézu Maimonidových etických a lékařských názo-rů na povahu a přirozenost člověka. K četbě a interpretaci tohoto oddílu Mišne Tory není zapotřebí zvláštní filozofické erudice, tak jako je tomu v případě Průvodce tápají-cích, protože se v něm autor vyslovuje zřetelně a srozumitelně. Traktát se dotýká mnoha témat životosprávy obecně, hygieny, dietetiky a pravidel vzájemného soužití, ovšem nejnosnější z nich je téma etické. Soudíme, že i modernímu člověku může četba tohoto pojednání přinést potěšení a poučení.
Velké problémy nám činil překlad samotného termínu de’a (pl. de’ot), nacházející-ho se už v názvu oddílu. Jeho obsahová spřízněnost s dalším frekventovaným sub-stantivem mida (midot) nás vedla ke snad vhodnému a obsahově správnému řešení, které však, jak jsme si vědomi, není malebné z formálního hlediska českého jazyka. Termín de’a překládáme téměř výhradně jako „povahový rys“ nebo pouze „rys“ a mida jako „povahová vlastnost“ nebo „vlastnost“.
Přítomný překlad vznikl na semináři s názvem O životosprávě vypsaném na Ústavu filozofie a religionistiky pro akademický rok 2001/2002 pod vedením Dity Rukriglo-vé. Jeho autory jsou Viktor Bielický, Pavel Čech, Tereza Černá, Šárka Doležalová a Petr Louženský.
Za překladatele Dita Rukriglová

moše ben majmon: o lidské povaze 
(„mišne tora, hilchot de’ot“)

V tomto oddíle bude pojednáno o jedenácti příkazech. Pět z nich je kladných a šest záporných.

Toto je jejich výčet:

1.	Napodobovat Jeho cesty.			7.     Neponižovat nikoho veřejně.
2.	Přimknout se k těm, kdož Jej znají.		8.     Neutiskovat nešťastníky.
3.	Milovat své bližní.				9.     Neroztrušovat pomluvy.
4.	Milovat konvertity a cizince.			10.   Nemstít se.
5.	Nemít v nelásce své bratry.			11.   Neuchovávat v sobě zášť.
6.	Napravovat.

Kapitola první
Lidských povahových rysů je nesčetné množství a pravý střed je ideálem, kterého by mělo být dosaženo. Způsoby, jak jej dosáhnout.

1. Každý člověk má mnoho povahových rysů, jež se jeden od druhého odlišují
a vzájemně jsou si velmi vzdálené. Jsou například lidé hněvivé povahy, kteří se ne-ustále rozčilují, a jiní, jejichž povahovou vlastností je klid a nerozčilují se vůbec. Jest-liže se rozčílí, pak jen nepatrně a málokdy. Dále existují lidé velmi nadutí a jiní s níz-kým sebevědomím. Další jsou velmi vášniví – jejich duše se nemůže vášní nasytit – a jsou naopak tací, již mají čisté srdce a nezatouží ani po maličkostech, které jejich tělo vyžaduje. Jsou i lidé chamtiví, jejichž duše se nenasytí ani vším bohatstvím světa, jak je řečeno: Kdo miluje peníze, peněz se nenasytí (Kaz 5,9). Jsou rovněž lidé přespříliš skromní, kteří se spokojí dokonce i s málem, což jim ale ve skutečnosti nestačí, a ne-snaží se zabezpečit si vše, co potřebují. Existují takoví lidé, kteří se trápí hladem, aby mohli shromažďovat peníze, a neutratí za jídlo ani halíř, jedině pokud se ocitnou ve velké tísni. Opakem jsou takoví, kteří sami a bez rozmyslu utratí veškerý svůj maje-tek. Těchto povahových protikladů je mnoho, například: člověk rozjařený a zasmu-šilý; lakomý a velkodušný; krutý a milosrdný; ustrašený a odvážný; atd.
2. Mezi všemi krajními povahovými vlastnostmi se nacházejí vlastnosti střední, od obou krajností stejně vzdálené. Mezi všemi povahovými vlastnostmi jsou tako-vé, které jsou člověku dány od počátku jeho stvoření a jsou v souladu s jeho těles-nou existencí. Dále jsou mezi nimi takové, které lidem vrozené nejsou a člověk si je osvojuje snadněji než jiné. Jsou mezi nimi i takové, které člověk od počátku svého stvoření nemá, ale učí se jim od ostatních, nebo se k nim přiklání skrze myšlenku, která vstoupila do jeho srdce. Anebo si je osvojuje tehdy, když slyšel, že taková po-vahová vlastnost je pro něj výhodná a že mu poskytuje dobré zásady pro život. Měl by se jí řídit, dokud se neupevní v jeho srdci.
3. Každá povahová vlastnost má dvě krajnosti, ani jedna není pro člověka vhod-ná a není radno, aby jí přivykal. Jestliže shledá, že přirozeně tíhne k jedné z nich ne-bo že je pro jednu z nich disponován anebo že si už jednu z nich osvojil a řídí se jí, nechť se obrátí k dobrému a jde po správné cestě, která je cestou přímou.
4. Přímá cesta je střední vlastností mezi všemi lidskými povahovými vlastnostmi. Existuje taková povahová vlastnost, která je stejně vzdálena od obou krajností a ne-ní blízká ani jedné z nich. Takto přikazují moudří: nechť jsou povahové vlastnosti člověka vždy ve středu a nechť je střeží a směřuje je na střední cestu, aby dosáhl do-konalého zdraví. Jak toho má dosáhnout? Ať člověk nejedná ani jako vášnivec, kte-rého cokoli rozohní, ani necitlivě, jako by byl mrtvý, ale ať se drží středu. Ať se ne-rozčiluje, a když, tak jen kvůli tomu, co za to stojí, a nerozčiluje se více, než si vyža-duje příčina jeho hněvu. Tak bude dychtit pouze po těch věcech, které jeho tělo po-třebuje a bez nichž není možné žít, jak je řečeno: Spravedlivý se nají dosyta (Př 13,25). Tak se nebude lopotit ve své práci, leč aby dosáhl věcí, kterých potřebuje pro každo-denní život, jak je řečeno: Lepší je to málo, co má spravedlivý (Ž 37,16). Nebude rozha-zovat svůj majetek plnými hrstmi, ale bude rozdávat spravedlivě a půjčovat jen to-mu, kdo to zjevně potřebuje. Nebude ani nevázaně veselý a bujarý ani zasmušilý, ale bude se radovat po všechny své dny v uspokojení a přívětivosti. Takto nechť přistu-puje ke svým povahovým vlastnostem. Tato cesta je cestou moudrých.
5. Každý člověk, jehož povahové vlastnosti se nacházejí ve středu, je nazýván moudrým. A ten, kdo sám sebe nepatrně omezuje a mírně se vychyluje od střední cesty tam či onam, je nazýván zbožným. Jak je to možné? Kdo se vzdálí od nadu-tosti až k opačné krajnosti a bude velmi skromného ducha, nazývá se zbožným; to je vlastnost zbožného. Jestliže dosáhne středu a bude pokorný, takový člověk se nazý-vá moudrým; to je vlastnost moudrého. Stejně tak to platí pro všechny ostatní pova-hové rysy. Zbožní odchylovali své povahové rysy od střední cesty směrem k některé z obou krajností. Jeden povahový rys nasměrovali k záporné krajnosti a jiný ke klad-né, a to vše při setrvání v mezích Zákona.
6. Nám je přikázáno, abychom kráčeli po těchto středních cestách, jsou to cesty dobré a přímé, a o nich se praví: A budeš chodit po jeho cestách (Dt 28,9). Poučte se vý-kladem tohoto příkazu: Co (výklad) říká: milosrdný (je Hospodin), také ty buď milo-srdný, slitovný (je Hospodin), také ty buď slitovný, svatý (je Hospodin), také ty buď svatý. V tomto smyslu nazývali proroci Boha všemi jeho jmény: trpělivý a překy-pující milosrdenstvím, spravedlivý a přímý, čistý, udatný a silný atd., aby dali na vě-domí, že tyto cesty jsou dobré a přímé a člověk se jimi musí řídit, aby se Mu podo-bal, nakolik mu síly stačí.
7. Jak  má člověk přivykat těmto povahovým rysům, dokud se v něm neupevní natrvalo? Bude jednou, podruhé, ba i potřetí vykonávat činy podle povahových vlastností středních. Bude se k nim neustále vracet, dokud je nebude činit snadno a bez obtíží a dokud se tyto v jeho duši neupevní. Je tomu tak proto, že tyto pří-vlastky slouží k popisu Stvořitele a představují střední cestu, po které musíme krá-čet. Tato cesta se tak nazývá cestou Hospodinovou. Jí učil náš otec Abraham své sy-ny a o ní se praví: Důvěrně jsem se s ním sblížil, aby přikazoval svým synům a všem, kteří přij-dou po něm: Dbejte na Hospodinovu cestu a jednejte podle spravedlnosti a práva (Gn 18,19). Kdo kráčí po této cestě, přinese sobě dobro a požehnání, jak je řečeno: Hospodin Abrahamovi splní, co mu přislíbil (tamtéž).  

Kapitola druhá
Případy, kdy je nutné uchýlit se ke krajnímu chování.

1. Tělesné nemoci způsobují, že hořké chutná sladce a sladké chutná jako hoř-ké. Jsou takové nemoci, při nichž člověk touží a dychtí po pokrmech, jež nejsou k jídlu vhodné, například po prachu či uhlí, a oškliví si dobré pokrmy, například chléb a maso. To vše závisí na závažnosti onemocnění. Stejně tak lidé, jejichž duše jsou nemocné, touží po špatnostech, libují si v nich a oškliví si správnou cestu. Ne-mají sílu na to, aby se po ní vydali, je pro ně velkou zátěží v závislosti na jejich ne-moci. O těchto lidech praví Izajáš: Běda těm, kdo říkají zlu dobro a dobru zlo, kdo vydá-vají tmu za světlo a světlo za tmu, kdo vydávají hořké za sladké a sladké za hořké! (Iz 5,20) Bylo o nich řečeno: Kdo opouštějí přímé stezky a chodí po temných cestách (Př 2,13). V čem spočívá náprava těch, kteří mají nemocnou duši? Ať následují moudré, kteří jsou lé-kaři duší. Ti vyléčí jejich nemocné povahové vlastnosti výukou a navrátí je tak na správnou cestu. O těch, kdo si jsou vědomi svých špatných povahových vlastností, ale nekráčejí po boku moudrých, aby byli vyléčeni, pravil Šalamoun: Moudrostí a káz-ní pohrdají pošetilci (Př 1,7).
2. Jaká bude jejich léčba? Tomu, kdo je zlostný, řeknou, aby se umírnil, i kdyby snad měl být bit či haněn. Vůbec se nerozruší a bude se takto chovat, dokud nebude zlost z jeho srdce odstraněna. Ten, kdo je pyšný, si uloží, aby byl tupen, a zaujme nejponíženější místo. Oblékne roztrhané hadry, jejichž nošení je považováno za ne-důstojné, a bude v nich vycházet tak dlouho, než se zbaví pýchy a než se navrátí na střední cestu, která je cestou správnou. Až se na ni navrátí, bude se jí držet po zby-tek svého života. A tímto způsobem bude zacházet i s ostatními povahovými vlast-nostmi. Jestliže se vychýlí k jedné z krajností, nechť se přichýlí ke krajnosti opačné a nechť si na ni zvyká tak dlouho, dokud se nenavrátí na správnou cestu, jež je střední mírou všech povahových rysů.
3. Jsou však takové povahové rysy, jejichž střední míra je člověku zakázána (s vý-jimkou toho, vzdaluje-li se právě z jedné krajnosti do druhé). Tím je například pý-cha. Není správné, aby člověk byl pouze pokorný, ale je třeba, aby byl velmi pokor-ného ducha a aby jeho duch byl velice skromný. Proto bylo o Mojžíšovi, našem uči-teli, řečeno: nejpokornější (Nu 12,3), nikoli pouze „pokorný“. Proto moudří přikázali: Buď velmi pokorného ducha, a pravili ještě: Veškerá pýcha popírá (Boží) podstatu, protože bylo řečeno: Jen ať se tvé srdce nevypíná, takže bys zapomněl na Hospodina (Dt 8,14). Ještě pravili: Nechť upadne v prokletí ten, kdo je pyšný byť jen nepatrně. I hněv je takovou špatnou vlastností a pro člověka je vhodné, aby se od ní vzdálil až k opačné krajnosti. Nechť se naučí nehněvat se, a to ani kvůli věcem, kvůli kterým je záhodno se hněvat. Jestliže bude chtít zastrašit své syny a své služebníky nebo společenství, v případě že by byl jeho představeným, a chtěl by se na ně hněvat pro-to, aby je navrátil k správnému, nechť před nimi hněv pouze předstírá, aby je napra-vil. Tento rys bude v jeho nitru, jako je tomu u člověka, který vypadá jako rozhněva-ný, avšak ve skutečnosti není. Pravili moudří: Každý, kdo se hněvá, jako by byl modloslužebníkem, a pravili také: Každý, kdo se hněvá, i je-li moudrý, jeho moud-rost ho opouští, a je-li prorokem, jeho proroctví ho opouští a život hněvivých lidí není (pravým) životem. Proto přikazují, aby se člověk vzdálil od hněvu, dokud ne-přivykne tomu, že nebude pociťovat nic ani u věcí hněv vzbuzujících. To je správná cesta, cesta spravedlivých. Oni jsou zostouzeni, ale sami nezostuzují, vyslechnou, jsou-li haněni, ale sami urážkami neodpovídají. Činí tak z lásky a radostně přijímají své soužení. O nich se píše: Kdo jej milují, budou jako slunce vycházející v plné kráse (Sd 5,31).
4. Člověk by měl spíše mlčet a mluvit pouze o věcech týkajících se moudrosti ne-bo o věcech nezbytných k životu. Pravili o Ravovi, žáku našeho svatého mistra, že po celý svůj život nehovořil o marnostech, na rozdíl od většiny ostatních lidí. Ani o tělesných potřebách by člověk neměl mluvit příliš mnoho. Co se toho týče, pravili moudří: Každý, kdo příliš mluví, přivolává hřích, a dále řekli: Neshledal jsem pro člověka nic lepšího, než je mlčení. Stejně tak, co se týče Zákona a moudrosti, člo-věk by měl málo slovy vypovědět mnohé, jak přikázali moudří, když pravili: Člověk by měl vždy  učit své žáky stručně. Bude-li však vyřčeno mnoho slov bez valného obsahu, to je pošetilé. O tom se praví: Po mnohé lopotě přichází sen; hlupák se ozývá mno-ha slovy (Kaz 5,2).
5. Mlčení je hradbou moudrosti, proto by člověk neměl ukvapeně odpovídat
a mluvit přespříliš. Žáky by měl učit klidně a tiše, bez křiku a sáhodlouhých řečí. Ša-lomoun pravil: Slova moudrých v klidu vyslechnutá (Kaz 9,17).
6. Člověk nesmí mluvit lživě a vtíravě a mít na jazyku něco jiného než v srdci. Je zakázano podvádět druhého, i kdyby to byl cizinec. Jak? Člověk neprodá cizinci maso z mršiny vydávané za maso z porážky a střevíce vyrobené z mršiny vydávané za střevíce z poraženého zvířete. Nebude naléhat na svého přítele, aby přijal po-zvání k pohoštění, když ví, že by nejedl. Ani ho nebude zahrnovat dárky, když ví, že je nepřijme. Rovněž neotevře sudy s vínem pro potřeby obchodu, předstíraje, že je otevírá k poctě hosta. Neučiní nic tomu podobného. Kromě pravdivé řeči, správné-ho ducha a srdce očištěného od jakéhokoli prospěchu či tužeb je zakázáno byť i je-diné lichotivé či klamné slovo.
7. Člověk by se neměl nikomu posmívat či vtipkovat, ani by neměl být smutný nebo truchlivý, ale měla by z něj vyzařovat radost. Tak pravili moudří: Nevázaná zá-bava a lehkomyslnost přivykají člověka neřesti, a přikázali: Člověk by neměl být nevázaný v smíchu a neměl by být smutný a truchlící, ale měl by přijímat všechny s přívětivou tváří. Také by neměl být chamtivý a třást se o svůj majetek, ani líný a nečinný, ale měl by být člověkem dobré vůle. Upozadí své světské zájmy a bude se zabývat Tórou. Spokojí se s málem, které je jeho podílem. Nebude člověkem svár-livým, žárlivým ani žádostivým, ani se nebude honit za slávou. Tak pravili moudří: Závist, vášeň a ctižádostivost odvádějí člověka ze světa. Shrňme: Člověk by měl zachovávat střední míru, která je přítomna ve všech povahových rysech, a to až do té doby, než budou jeho povahové rysy v souladu se středem. Šalomoun pravil: Sle-duj stopy svých nohou, všechny tvé cesty ať jsou pevné (Př 4,26).

Kapitola třetí
Člověk by si neměl ukládat více, než mu přikazuje Tóra.
  
1. Někdo by si mohl pomyslet, že závist, vášeň, dychtění po poctách a podobné věci jsou špatné cesty, které odvádějí člověka ze světa, a proto by chtěl od nich zá-sadně upustit a vzdálit se k opačné krajnosti. Uvažoval by o tom tak dlouho, až by přestal jíst maso a pít víno, neoženil by se, nebydlel by v hezkém domě a neoblékal by si pěkné šaty, ale žíněné roucho a hrubý oděv z vlny a tak podobně, jako to dělají pohanští kněží. Také tato cesta je špatná a je zakázáno se jí ubírat. Kdo jde touto cestou, je nazván hříšníkem, jako je psáno o nazírovi: A vykoná za něj [kněz] smírčí obřady proto, že se prohřešil při mrtvém (Nu 6,11). Moudří pravili: Jestliže nazír, který se zdržoval jenom vína, potřebuje smíření, o kolik více potřebuje smíření ten, kdo si sám odpírá všechno! Proto moudří přikázali, aby se člověk ničeho nezříkal, kromě těch věcí, které zakazuje Tóra. Člověk by si neměl sliby a přísahami odpírat věci, které jsou dovolené. Tak řekli moudří: Nestačí ti, co zakazuje Tóra, že si sám zaka-zuješ další věci? Podle této zásady ti, kteří se stále trápí, nejsou na dobré cestě. Moudří zakázali, aby se člověk umrtvoval půstem. Šalomoun o všech podobných věcech řekl: Nebuď příliš spravedlivý ani nadmíru moudrý, proč by ses měl zničit? (Kaz 7,16).
2. Člověk by se měl stále snažit, aby jeho srdce a všechny jeho činy směřovaly pouze k poznání Hospodina, budiž požehnán. Jeho odpočívání, jeho konání i jeho řeč, to všechno by mělo směřovat k tomuto cíli. Jak toho dosáhnout? Když ob-choduje nebo vykonává práci za mzdu, neměl by mít na mysli jen hromadění majet-ku. Toto by měl činit jen proto, aby dosáhl věcí, které potřebuje jeho tělo: jíst, pít, bydlet v domě a oženit se. Když bude jíst, pít a mít pohlavní styk, neměl by tak činit jen pro potěšení z těchto věcí (tedy nejíst a nepít jen pro sladkost patra a nemít po-hlavní styk jen pro potěšení), ale měl by si vzít k srdci, že má jíst a pít pouze pro zdraví těla a tělesných orgánů. Proto by člověk neměl jíst, když po tom zatouží, jako pes nebo osel, ale jíst věci prospěšné pro tělo, ať jsou hořké nebo sladké. Neměl by jíst věci pro tělo škodlivé, třebaže jsou sladké. Co to znamená? Ten, kdo má horeč-ku, by neměl jíst maso ani med a neměl by pít víno, jak řekl Šalomoun v přísloví: Není dobré jíst příliš mnoho medu (Př 25,27). Měl by pít šťávu z čekanky, třebaže je hoř-ká, až dosáhne toho, že bude jíst a pít pouze zdravě, aby se uzdravil a zdraví si uchoval. Vždyť není možné, aby člověk žil bez jídla a pití. Podobně, když má po-hlavní styk, měl by tak činit pouze pro zdraví těla a zajištění potomstva. Proto by neměl mít pohlavní styk pokaždé, když po tom zatouží, ale vždy, když pocítí, že mu-sí vydat semeno, jako v případě léčby nebo zajištění potomstva.
3. Jestliže se člověk, který se chová podle lékařské vědy, snaží, aby jeho tělo a všechny jeho orgány byly dokonalé jen proto, aby mohl mít syny, kteří budou za něj pracovat a kvůli němu se lopotit, není na správné cestě. Měl by si vzít k srdci, že jeho tělo má být dokonalé a silné, aby jeho duše mohla správně poznávat Hospodi-na, protože není možné rozumně uvažovat, když je člověk hladový a nemocný nebo má bolesti v některém ze svých orgánů. Člověk by měl dbát na to, aby měl syna, protože ten se může stát moudrým a velkým v Izraeli. Kdo bude chodit touto ces-tou po všechny své dny, stále slouží Hospodinu, dokonce i když obchoduje nebo když souloží, neboť jeho myšlenka vždy směřuje k uspokojení jeho potřeb do té mí-ry, aby jeho tělo bylo dokonalé k službě Hospodinu. Dokonce i v hodině, kdy spí, je jeho spánek službou Hospodinu, budiž požehnán. Spí totiž především kvůli tomu, aby si odpočinula jeho mysl a jeho tělo a aby neonemocněl. Kdyby byl nemocný, nemohl by sloužit Hospodinu. K tomu řekli moudří: Vše, co konáš, čiň ve jménu nebes. Šalomoun řekl ve své moudrosti: Poznávej Ho na všech svých cestách, On sám napřímí tvé stezky (Př 3,6).

Kapitola čtvrtá
Principy dietetiky, hygieny a umění žít.

1. Zdraví a neporušenost těla člověka zavisí na tom, zda následuje cesty Boží. Vždyť není možné pochopit či poznat cokoli o Svořiteli, je-li člověk nemocný. Pro-to je třeba, aby se stranil věcí, které jeho tělo poškozují, a aby vyhledával to, co zdra-ví udržuje a navrací. Znamená to, že by člověk nikdy neměl jíst, pokud nemá hlad a neměl by pít, pokud nemá žízeň. Neměl by ani na chvíli zadržovat stolici, nýbrž vždy, když se potřebuje vymočit nebo vyprázdnit, měl by tak učinit okamžitě. 
2. Člověk by neměl jíst tolik, že by si zcela zaplnil žaludek, ale měl by ho naplnit pouze ze tří čtvrtin. Neměl by během jídla pít, nanejvýš trochu vody smíchané s ví-nem. Jakmile se však začne potrava v útrobách trávit, nechť pije, kolik je mu tře-ba. Ale neměl by pití vody přehánět, ani když je jídlo už stráveno. Neměl by jíst, dokud se neujistí, že se nebude potřebovat vyprázdnit. Rovněž by neměl jíst, do-kud se před jídlem neprojde, dokud se jeho tělo nezahřeje anebo dokud nevykoná nějakou práci či se jiným způsobem neunaví. Obecné pravidlo zní: ať člověk naslou-chá potřebám  svého těla. Měl by si každé ráno zacvičit, aby se jeho tělo rozehřálo,  a než začne jíst, ať si odpočine a zklidní se. Jestliže se po vykonané námaze omyl horkou vodou, což je velmi dobré, nechť chvíli posečká, a teprve poté nechť za-čne jíst.
3. U stolu ať člověk sedí na svém místě, popřípadě mírně nakloněn na levou stranu. Dokud se potrava, kterou má ve střevech, nestráví, neměl by chodit ani jez-dit na zvířeti, unavovat se, trhat sebou ani cestovat. Jakékoli cestování či námaha po jídle člověku způsobují zlé a těžké nemoci. 
4. Den a noc mají dvacet čtyři hodin. Člověku stačí spát třetinu, což je osm ho-din. Ať je to osm závěrečných hodin noci, aby od začátku jeho spánku do výcho-du slunce uplynulo osm hodin. Z postele by měl vstát před východem slunce. 
5. Člověk by neměl spát ani na břiše ani na zádech, nýbrž na straně, a to na po-čátku noci na levé a na konci noci na pravé. Neměl by spát hned po jídle, ale měl by počkat asi tři nebo čtyři hodiny. Během dne by člověk spát neměl. 
6. Pokrmy, které roztahují žaludek, jako jsou hroznové víno, fíky, moruše, hruš-ky, melouny, různé druhy tykví a okurek, se mají jíst před jídlem, aby se s ním ne-mísily. Ať člověk chvíli posečká, než odejdou ze žaludku, a teprve pak ať sní svůj pokrm. Poživatiny, které žaludek stahují, jako jsou granátová jablka, kdoule, jablka anebo plané hrušky rodu Crustumeria, by měl jíst ihned po jídle, ale ne ve velkém množství.
7. Jestliže chce někdo jíst zároveň maso drůbeží a hovězí, ať jí napřed drůbeží. Jestliže vejce a drůbež, ať jí nejprve vejce. Jestliže maso hovězí libové a tučné, ať jí nejprve libové. Člověk by měl vždy postupovat od lehčího k těžšímu. 
8. V teplých obdobích by měl člověk jíst jídla studená a nepříliš kořeněná s tro-chou octa. V chladných obdobích by měl jíst jídla teplá a více kořeněná a také trochu hořčice a asafoetidy. Touto cestou by se měl každý v krajích teplých i stu-dených ubírat tak, jak je to pro to či ono místo vhodné. 
9. Některá jídla jsou nadmíru škodlivá a člověk by je neměl nikdy jíst. Jsou to velké ryby dlouho naložené v soli, uleželý slaný sýr, lanýže a houby, nasolené uleželé maso, vinný mošt a vařené jídlo, které už zapáchá. Každé jídlo, které ošklivě za-páchá a je velmi hořké, je pro tělo smrtelným jedem. Některá jídla jsou špatná, avšak ne natolik, jako ta dříve zmíněná. Přesto je pro člověka lepší, aby je nejedl, a pokud, pak jen v malé míře a jednou za čas. Člověk by si neměl zvykat, aby se staly jeho po-travou, natož aby byly jeho potravou stálou. Jsou to velké ryby, sýr, mléko, které po nadojení stálo více než dvacet čtyři hodin, maso dospělých dobytčat a koz, fazole, čočka, hrášek, ječný chléb, chléb nekvašený, zelí, pórek, cibule, česnek, hořčice a ředkvičky: všechno toto jsou nezdravá jídla. Pro člověka není vhodné, aby je jedl, snad jen velmi málo a jen v chladných obdobích, ale v obdobích teplých by je neměl jíst vůbec. Samotné fazole a čočku by člověk neměl jíst ani za dnů teplých, ani stu-dených. Tykve by se měly jíst jen v teplých obdobích. 
10. Některá jídla jsou špatná, ale ne natolik, jako ta výše zmíněná. Jsou to: vodní drůbež, holoubátka, datle, chléb ze zrnek pražených na oleji či chléb zadělávaný s o-lejem, prosetá krupice zbavená zápachu plísně, různé šťávy a omáčky. Není vhod-né tato jídla jíst příliš často. Moudrý člověk, který ovládá svou touhu a neřídí se lač-ností, nebude tato jídla jíst vůbec, pokud je ovšem nepotřebuje jako lék; toť oprav-dový hrdina.
11. Člověk by se vždy měl vyvarovat ovocných plodů a neměl by jich jíst mnoho, ani sušené a už vůbec ne čerstvé, neboť nejsou-li dostatečně povařeny, jsou pro tělo jako meče. Zcela škodlivé jsou lusky rohovníku. Rovněž všechno kyselé ovoce je špatné a člověk by ho měl jíst pouze v malém množství v teplých obdobích a v tep-lých oblastech. Fíky, hroznové víno a mandle jsou vždy dobré, jak čerstvé, tak su-šené. Ať je člověk jí dle potřeby, ale ať je nepožívá nadměrmě, ačkoli jsou nejlepší ze všech plodů.
12. Med a víno jsou nevhodné pro mladé, ale dobré pro staré, zvláště v chlad-ných obdobích. Člověk by měl jíst v teplých obdobích dvě třetiny toho, co jí v ob-dobích chladných.
13. Člověk by měl vždy dbát na to, aby jeho střeva byla po celý život zdravá a aby jeho stolice byla měkká. Je velmi důležitým lékařským poznatkem, že kdykoli je stolice zadržována nebo je vyměšování obtížné, přicházejí zlé nemoci. Jak člověk vyléčí lehkou zácpu? Je-li jinoch, měl by jíst každé ráno slaná vařená jídla s olivovým olejem, slanou omáčkou a bez chleba. Nebo by měl pít vodu, ve které se vařil špe-nát, nebo jíst zelí s olivovým olejem a slanou omáčkou. Je-li člověk starší, měl by rá-no pít med rozpuštěný v horké vodě, vyčkat asi čtyři hodiny, a pak teprve jíst svůj pokrm. Tak by měl činit jeden den anebo tři či čtyři dny dle potřeby, dokud se jeho střeva neuzdraví.
14. Další lékařskou radou týkající se tělesného zdraví je ta, že vždy, když člověk cvičí a velmi se namáhá, ale není přitom zcela sytý a jeho střeva jsou zdravá, neone-mocní. Jeho síla vzroste, a to dokonce i když jí špatná jídla. 
15. A naopak ten, kdo je nečinný a necvičí či odkládá vyprazdňování anebo má zácpu, bude mít stálé bolesti a jeho síla bude slábnout, dokonce i když jedl dobrá jídla a dodržoval lékařské zásady. Přejídání je pro lidské tělo jako smrtelný jed a způ-sobuje mnohé nemoci. Většina chorob člověka postihuje ze špatného jídla, anebo protože si přeplňuje žaludek a přejídá se, i když třeba dobrými jídly. Šalomoun ve své moudrosti pravil: Kdo střeží svá ústa a svůj jazyk, střeží svou duši před soužením (Př 21,23). To znamená, že by člověk měl svá ústa střežit před jedením špatných jídel anebo přejídáním a svůj jazyk před planým mluvením.
16. Způsob mytí. Člověk by měl vstoupit do lázně vždy jedenkrát za sedm dní. Neměl by do ní vstupovat hned po jídle, ani když má hlad, ale ve chvíli, kdy se jídlo začne trávit. Celé tělo by si měl omýt v teplé vodě, která jej neopaří, kdežto hlavu ve vodě tak horké, že by tělo opařila. Potom by se měl omýt ve vlažné vodě, pak v chladnější a na závěr ve studené, ale na hlavu by si neměl lít vodu ani vlažnou ani studenou. Ve studené vodě by se měl mýt až poté, co se řádně zpotí a vydrhne si ce-lé tělo. V lázni by se člověk neměl zdržovat příliš dlouho. Když se zpotí a vydrhne se, měl by se opláchnout a odejít. Předtím, než vstoupí do lázně, a poté, co z ní vy-jde, by se měl ujistit, zda se nepotřebuje vyprázdnit. Takto by se měl člověk ujišťo-vat před jídlem i po jídle, před pohlavním stykem i po něm, předtím i potom, co se namáhá a cvičí, před usnutím i po probuzení. Výčet všeho je deset.
17. Vychází-li člověk z lázně, měl by se ještě v budově obléci a přikrýt si hlavu, aby nedostal rýmu. Měl by na to pamatovat i v teplém období. Poté, co lázeň opustí, by měl posečkat, než se zklidní, odpočine si a vychladne. Teprve potom by měl jíst. Je velmi dobré, jestliže se po odchodu z lázně a před započetím jídla prospí. Neměl by pít studenou vodu, hned jak vyjde z lázně, a netřeba dodávat, že by neměl pít ani v lázni. Jestliže má po odchodu z lázně takovou žízeň, že to nemůže vydržet, měl by smíchat vodu s vínem nebo s medem a tu vypít. V chladném období je rovněž velmi dobré, aby se po opláchnutí v lázni namazal olejem.
18. Člověk by si neměl zvykat na časté pouštění žilou. Měl by se k tomu uchýlit, pouze je-li to nanejvýš nutné. Neměl by si nechat pouštět žilou ani v teplém ani v chladném období, jen občas v měsících nisanu a tišri. Lidé starší padesáti let by si neměli nechat pouštět žilou vůbec. Pouštění žilou je nevhodné v den, kdy jde člo-věk do lázně, když odjíždí na cestu nebo když se z ní vrací. Ve dnech, kdy si nechá-vá pouštět žilou, by měl jíst a pít méně než obvykle, měl by odpočívat a neměl by se namáhat, cvičit či cestovat. 
19. Výron semene je silou těla, jeho životem a září očí. Avšak příliš častý výron tělo oslabuje a jeho síla a život se vytrácí. Jak řekl ve své moudrosti Šalomoun: Nevy-dávej svou sílu ženám (Př 31,3). Každý, kdo se příliš oddává sexuálnímu styku, předčas-ně zestárne, jeho síla ochabne, zrak se mu zakalí a bude mu ošklivě páchnout z úst a podpaží. Vlasy, obočí a řasy mu prořídnou a vousy a ochlupení v podpaží a na no-hou zhoustne. Vypadají mu zuby a postihnou jej mnohé další strasti. Moudří lékaři pravili: Jeden člověk z tisíce zemře na ostatní nemoci, ale devět set devadesát devět na přemíru pohlavního styku. Proto by měl být člověk v této věci obezřetný, pakliže chce žít dobře. Neměl by mít sexuální styk, pokud neshledá své tělo zdravé a v plné síle. Pokud dojde nechtěně k erekci, která přetrvává, i když se snaží myslet na něco jiného, a pociťuje tlak v podbřišku a níže, jako by se varlata stahovala a úd žhnul, tehdy je pohlavní styk potřebný a lze ho považovat za léčbu. Člověk by neměl sou-ložit, když je přejedený nebo hladový, ale pouze pokud je potrava ve střevech strá-vena. Měl by se ujistit, zda se před stykem nebo po něm nepotřebuje vyprázdnit. Neměl by mít styk ani vestoje ani vsedě, ani v lázních ani ve dnech, kdy chodí do lázní, kdy je mu pouštěno žilou, kdy se vydává na cestu anebo se z ní vrací, ani den předtím či poté.
20. Každému, kdo se bude řídit pravidly, o kterých jsme pojednali, mohu zaručit, že neonemocní až do doby, kdy zestárne. Zemře, aniž by potřeboval lékaře. Jeho tě-lo bude celistvé a zdravé po celý život, pokud se už nenarodil neduživý nebo odmala nezachovával špatné návyky anebo nebyl postižen hladem či morem.
21. Všechny dobré zvyky, o kterých jsme mluvili, jsou vhodné jen pro zdravé li-di. Ale pro lidi neduživé, pro ty s nemocnými orgány anebo pro ty, kteří dlouho za-chovávali špatné návyky, existují jiné přístupy k léčbě nemocí, jak bude vysvětleno v knize o léčení. Měnit své návyky je počátkem nemoci. 
22. V místě, kde není lékař, není vhodné, aby se člověk, ať už zdravý či nemoc-ný, odchýlil od cest, jež byly zmíněny v této kapitole, neboť každá z nich přináší dobré výsledky. 
23. Není vhodné, aby se učenec zdržoval ve městech, ve kterých se nenachází těchto deset věcí. Jsou to tyto: lékař, lazebník, lázně, veřejné záchody, pramenitá vo-da jako například řeka či pramen, synagoga, učitel, písař, správce milodarů a soud s pravomocí trestat a věznit. 

Kapitola pátá
Chování moudrého člověka.

1. Jako je učenec znám svou moudrostí a povahovými rysy, kterými se odlišuje od ostatních, stejně tak by měl být znám i svým konáním: tím, jak jí, pije, souloží, koná své potřeby, mluví, chodí, obléká se, spravuje své záležitosti a obchoduje. Všechny jeho činy by měly být co nejlepší a nejsprávnější. Jak toho dosáhnout? Uče-nec by se neměl oddávat obžerství, ale měl by jíst takové jídlo, které prospívá jeho tělu. Neměl by tedy jíst příliš mnoho jídla a přecpávat své břicho jako ti, kteří se cpou jídlem a pitím, až se jim břicha nafukují. O nich se traduje: Vmetu vám do tváře výměty, výměty z vašich svátečních obětí (Mal 2,3). Moudří pravili, že tito lidé, kteří jedí a pijí a činí tak neustále, jako by byly svátky, tak činí podle hesla Jezme a pijme, stejně zít-ra zemřeme! (Iz 22,13). Takové je jídlo hříšníků. A tak vyhlížejí jejich stoly, které od-soudil verš Písma: Všechny stoly jsou plné zvratků, samý výkal, místa není (Iz 28,8). Moud-rý člověk nejí více než jeden nebo dva chody, které mu stačí k přežití. Šalomoun pravil: Spravedlivý jí, aby utišil svůj hlad (Př 13,25).
2. Moudrý člověk by měl svůj střídmý pokrm jíst doma a u svého stolu. Neměl by jíst v hostinci ani na trhu, pouze je-li to nezbytně nutné, aby neohrozil své zdra-ví. Neměl by jíst společně s nevzdělanci (am ha-arec) a u stolů plných zvratků. Ne-měl by navštěvovat příliš mnoho hostin, a to ani v přítomnosti moudrých. Neměl by jíst ani na těch hostinách, kterých se účastní hodně lidí. Nesluší se, aby jedl u ci-zích lidí, pokud tím neplní přikázání, jako například na zásnubní či svatební hostině, a to ještě pouze tehdy, bere-li si mudrc dceru mudrce. V dávných dobách spravedliví a zbožní nepojedli z jídla, které jim nepatřilo.
3. Moudrý člověk pije víno pouze proto, aby jím zvlhčil jídlo nacházející se v útrobách. Každý, kdo se opíjí, hřeší, je zavrženíhodný a ztrácí svou moudrost. Jestliže se opije před nevzdělanci, znesvěcuje Boží jméno. V poledne je zakázano pít víno byť i v malém množství. Smí se pít pouze spolu s jídlem, protože takové pi-tí neopíjí. Musíme si tedy dávat pozor pouze na pití vína, které následuje po jídle.
4. Přestože je žena svému muži stále dovolena, je pro moudrého vhodné, aby za-chovával posvátnost a aby za svou ženou neběhal jako kohout. Měl by ji vyhledá-vat pouze o šabatových nocích, a to ještě v případě, bude-li při síle. Když s ní bude mít poměr, nebude tak činit na začátku noci, když je sytý a má plné břicho, ani na sklonku noci, když je hladový, ale pouze uprostřed noci, až se jídlo ve střevech strá-ví. Neměl by se chovat nevázaně ani mluvit obscénně, a to ani když je se svou ženou o samotě. Jak je řečeno: A oznamuje člověku, co má na mysli (Am 4,13). Moudří pravili:
I lehkovážný rozhovor mezi mužem a ženou bude v budoucnu souzen. Ani jeden z nich by neměl být opilý, líný nebo smutný. Muž se nezmocní své ženy ve spánku, neměl by ji nutit proti její vůli. Ke spojení by mělo dojít pouze tehdy, budou-li oba dva chtít a bude-li to k jejich společnému potěšení. Muž by měl svou ženu laskat
a vlídně k ní mluvit, aby se uvolnila. Měl by se s ní milovat cudně, nikoli nestydatě
a okamžitě poté se od ní vzdálit.
5. Každý, kdo se chová tímto způsobem, nejen že posvětil svoji duši, že se očistil a že napravil své povahové rysy, ale dokonce, jestliže má syny, i ti budou milí a skromní a budou tíhnout k moudrosti a zbožnosti. Ale všichni ostatní, kteří se chovají po způsobu lidu chodícího tmou, budou mít syny sobě podobné.
6. Moudří by  měli zachovávat velikou cudnost. Neměli by se chovat zavržení-hodně a odhalovat si hlavu či tělo. Moudrý by se měl chovat cudně dokonce i teh-y, když je na toaletě. Neměl by si nadzvedávat šaty, dokud se neposadí. Neměl by se utírat pravou rukou. Měl by se vzdálit od všech lidí a odebrat se do oddělené míst-nosti či odlehlé jeskyně. Jestliže si ulevuje za zástěnou, měl by se vzdálit tak, aby je-ho přítel neslyšel, když bude pouštět větry. A jestliže si ulevuje na volném prostran-ství, vzdálí se natolik, aby jeho přítel neviděl jeho nahotu. Když si ulevuje, neměl by mluvit, a to ani v případě velké potřeby. Stejně cudně, jak se chová na toaletě přes den, by se měl chovat i během noci. Člověk by se měl naučit konat potřebu vždy rá-no a večer, aby se nemusel vzdalovat.
7. Moudrý muž nekřičí a nehlučí tak, jak to dělají zvířata, ani přespříliš nezvyšuje hlas, ale se všemi lidmi mluví pokojně. Hovoří-li takto, má se vyvarovat toho, aby jeho slova zněla povýšeně. Měl by zdravit všechny lidi jako první, aby je vůči sobě příjemně naladil. Pohlíží na svého bližního, jako by byl bez poskvrny, mluví o něm pochvalně, nikoli příkře. Miluje pokoj a zachovává ho. Pozoruje-li, že jsou jeho slova blahodárná a lidé jim naslouchají, nechť mluví, jestliže ne, nechť mlčí. Jak to-mu rozumět? Nesnaží se uklidňovat rozhněvaného a neptá se na slib, jejž činí, do-kud jeho mysl nevychladne a neuklidní se. Nebude utěšovat člověka, jemuž zemřel někdo blízký, neboť má-li tělo zesnulého ještě před očima a není-li ještě pohřben, jsou city každého zvláště rozjitřeny. Takto se bude chovat i v podobných případech. Nebude se povyšovat nad svého bližního, který selhal, ale jeho nedokonalost pře-hlédne. Bude si stát za svým slovem, nic k němu nepřidá ani z něj nic neubere, po-kud se nejedná o slova přinášející pokoj a jim podobná. Obecně řečeno, měl by promlouvat pouze moudrými slovy či skutky milosrdenství a tak podobně. Nebude rozprávět se ženou na trhu, ani kdyby to byla jeho vlastní žena, sestra či dcera.
8. Učenec se nebude při chůzi vypínat a natahovat krk, jak je řečeno: Dcery si-jónské se vypínají, chodí s pozdviženou šíjí (Iz 3,16). Nebude si vykračovat drobnými krůč-ky jako ženy a nadutí lidé, jak se říká: Svůdně hledí, cupitavě chodí, na nohou jim chřestí ná-kotníky (tamtéž). Nebude pobíhat po veřejných místech, jak je zvykem pomatenců. Nebude chodit ohnutý jako hrbáči, ale bude kráčet s očima sklopenýma, jako když se modlí. Po tržišti se bude procházet jako člověk, který je zaměstnaný obchodní-mi záležitostmi. I dle lidské chůze je možné rozpoznat, je-li člověk moudrý a doká-že-li se ovládat, či je-li hloupý a bláznivý. Tak pravil Šalomoun ve své moudrosti: Na cestě, kterou kráčí hlupák, oznamuje jeho duch, že je hlupákem (Kaz 10,3). Sám dává všem najevo, že je hlupák.
9. Oděv moudrého člověka je upravený a čistý, je zakázáno, aby byl potřísněn či umaštěn od oleje a podobně. Nebude si oblékat ani oděv královský, jako jsou šaty zlaté a nachové, které upoutávají pozornost, ani oděv chudý, velmi obnošený, ale bude se oblékat do šatů vhodných a slušivých. Ať jeho oděv není průhledný, jako jsou vzdušné lněné oděvy vyráběné v Egyptě. Ať jeho šat není dlouhý až na zem, ja-ko roucha lidí nadutých, ale ať sahá pouze ke kotníkům a jeho rukávy ať dosahují ke konečkům prstů. Ať svůj plášť nevláčí po zemi, jako to dělají nadutci, výjimečně pouze na šabat, když nemá žádný na výměnu. V teplých obdobích by si neměl obouvat záplatované boty, takové, které mají záplatu na záplatě, ale v obdobích chladných a deštivých je to dovoleno, pokud je chudý. Neměl by vycházet na trh navoněný, ani by neměl mít navoněné šaty či vlasy. Natřít tělo parfémem je dovole-no pouze, aby se překryla špína. Ať v noci nevychází samotný, pouze v přesně sta-novenou hodinu, kdy obvykle chodívá studovat, to vše proto, aby neupadl v pode-zření.
10. Učenec se stará o své věci s rozvahou: jídlo, pití a další nutné věci pro své služebnictvo vyměřuje podle svého majetku a úspěchů. Neutrácí víc, než je nutné. Moudří přikázali, že je vhodné, aby člověk jedl maso, pouze když na něj má chuť. Jak je řečeno: Protože zatoužíš jíst maso (Dt 12,20). Aby byl člověk zdravý, měl by jíst maso jedenkrát za týden o šabatu, a je-li bohatý natolik, že si může maso dovolit každý den, ať ho jí. Moudří přikázali: S ohledem na majetek ať jí člověk vždy méně, než by mohl, ať se obléká podle něj a váží si své ženy a synů více.
11. Cesta rozumných lidí je pevně stanovena. Nejprve se naučí nějakému řemes-lu, pak si pořídí dům a potom se ožení. Jak je řečeno: Ten, kdo vystavěl nový dům a ještě jej nezasvětil, ať se vrátí domů, aby nezemřel v boji a nezasvětil jej někdo jiný. Ten, kdo vysadil vinici a ještě z ní nesklízel, ať se vrátí domů, aby nezemřel v boji a nesklízel z ní někdo jiný. Ten, kdo se zasnoubil se ženou a ještě si ji nevzal, ať se vrátí domů, aby nezemřel v boji a nevzal si ji někdo jiný (Dt 20,5–7). Ale hlupáci začnou tím, že se ožení, pak, dovolí-li jim to pro-středky, koupí dům, a teprve poté, na konci svých dnů, začnou shánět řemeslo ane-bo žijí z almužen. Jak se praví ve zlořečeních: Zasnoubíš se se ženou, a jiný muž ji zneuctí, vystavíš si dům, a nebudeš v něm, bydlet, vysázíš si vinici a nebudeš z ní sklízet (Dt 28,3). Jak je řečeno: Všechny své záležitosti vedl David úspěšně: Hospodin byl s ním (1 S 18,14). 
12. Člověku je zakázáno zasvětit veškerý svůj majetek nebo jej převést na obecné vlastnictví, aby se nepřiživoval na ostatních. Tak neprodá pole, aby koupil dům, a neprodá dům, aby koupil nábytek. Nepustí se do takových obchodů, při nichž by ručil hodnotou svého domu, ale prodá nábytek a koupí pole. Zkrátka, stanoví si za cíl rozhojnit svůj majetek a přeměnit movité na nemovité. Nebude se snažit o po-míjivý zisk a nebude se vyvyšovat, aby neztratil mnohé.
13. Učenec by měl vést své obchody spravedlivě a poctivě a říkat na ne – ne a na ano – ano. V účtování ať je na sebe přísný, ale ať od toho upustí u ostatních. Ať není tak přísný na ty, se kterými obchoduje. Ať platí neprodleně přesnou část-ku, nedělá ručitele a nepřijímá zástavy, ani nevymáhá dluhy za jiné.  Ať vždy dodržuje své sliby ohledně nákupu a prodeje, dokonce i tehdy, když mu to Tóra ne-přikazuje. To proto, aby si stál za svým slovem a neměnil ho. Jestliže je jeho dlužník u soudu usvědčen, posečká a vyrovná se s ním a ve svém milosrdenství mu opět půjčí. Neměl by zasahovat do obchodních činností svého bližního a neměl by se mu nikdy vměšovat do života. Zkrátka, bude z pronásledovaných, a ne z pronás-ledovatelů, z pohaněných, a ne z těch, kteří haní. O člověku, který koná tyto skutky nebo jim podobné, je psáno: Řekl mi: „Ty jsi můj služebník Izrael, v tobě se oslavím“ (Iz 49,3). 

Kapitola šestá
Máme opustit lidi zkažené a přimknout se ke spravedlivým, máme milovat všechna stvoření a být zvláště pozorní k sirotkům a vdovám.

1. Je v přirozenosti člověka, že jej přitahují názory a činy jeho druhů a přátel a že se chová podle zvyku lidí své země. Proto by se měl člověk přátelit se spravedlivými a přebývat stále u moudrých, aby se učil z jejich činů. Měl by se vzdálit od hříšníků, kteří chodí ve tmě, aby nic z jejich činů nepřejímal. Šalomoun říká: Kdo chodívá s moudrými, stane se moudrým, kdežto tomu, kdo se přátelí s hlupáky, se povede zle (Př 13,20). Říká též: Blaze muži, který se neřídí radami svévolníků, který nestojí na cestě hříš-ných, který nesedává s posměvači (Ž 1,1). Kdyby měl člověk žít v zemi, jejíž zvyky jsou hříšné a žádný z jejích obyvatel nechodí přímou cestou, ať jde na místo, jehož oby-vatelé jsou spravedliví a jejichž zvyky jsou dobré. Jestliže se dozvěděl, že všechna je-mu známá města zachovávají špatné zvyky, jako je tomu v našich časech, nebo jestli-že nemůže odejít do země, jejíž zvyky jsou dobré, kvůli válce nebo nemoci, ať bydlí sám, jak je psáno: Ať usedne osamocen a ztichne (Pl 3,28). Jestliže ho svévolníci a hříšní-ci nechají sídlit v zemi, jen když se k nim přidá a přijme jejich hříšné zvyky, ať tako-vý člověk odejde do jeskyní, skalních rozsedlin a do pouští, ale ať nenásleduje ces-ty hříšníků, jak je psáno: Kéž bych měl na poušti místo, kde mohou pocestní přenocovat (Jr 9,1).
2. Člověku je přikázáno sdružovat se s moudrými a s jejich žáky, aby se mohl z jejich činů učit, jak je psáno: K Němu se přimkneš (Dt 10,20). Ale cožpak je možné, aby se člověk přimknul k Boží přítomnosti? Moudří vykládají tohoto přikázání ná-sledovně: Přimkni se k moudrým a k jejich žákům. Proto by měl člověk usilovat o to, aby se oženil s dcerou učence, aby svou dceru provdal za učence, aby jedl a pil s učenci, aby s nimi obchodoval a aby se s nimi sdružoval ve všech záležitostech, ve kterých se k nim může připojit, jako je psáno: Abyste se přimkli k Němu (Dt 11,22). Tak přikazují moudří: ať se člověk nechá pokrýt prachem jejich nohou a pije žíznivě jejich slova.
3. Všem synům Izraele je přikázáno milovat každého člověka jako sebe sama, ne-boť je psáno: Budeš milovati svého bližního jako sebe sama (Lv 19,18). Proto by měl člo-věk mluvit o svém bližním s úctou, jako by chtěl, aby se mluvilo o něm, a chránit je-ho majetek, jako chrání svůj vlastní. Kdo se chce proslavit tím, že zahanbí svého bližního, nebude mít podíl na budoucím světě!
4. Dva příkazy vyzývají k lásce k proselytům, kteří přišli, aby spočinuli pod křídly Boží přítomnosti. První, protože se jedná o bližního, a druhý, protože se jedná
o hosta. Vždyť Tóra říká: Milujte tedy hosta, neboť jste byli hosty v egyptské zemi (Dt 10,19). Příkaz milovat hosta je jako příkaz milovat Hospodina, jak je psáno: Budeš milovat Hospodina, svého Boha (Dt 11,1). Svatý, budiž požehnán, sám také miluje hosty, jako je psáno: Miluje hosta (Dt 10,18).
5. Každý ze synů Izraele, který ve svém srdci nenávidí svého bližního, přestupuje zákaz, neboť je psáno: Nebudeš ve svém srdci chovat nenávist ke svému bratru (Lv 19,17).
I když někdo přestoupí tento zákaz, nebude vystaven bičování, protože zde nebyl spáchán žádný čin, vždyť Tóra varuje pouze před nenávistí, která je v srdci. Ale kdo udeří svého přítele a zahanbí ho, nepřekračuje nic z přikázání Nebudeš nenávidět (nicméně to také nemá dovoleno).
6. Jestliže se proti člověku někdo prohřeší, tento nemá k viníkovi chovat nená-vist a mlčet, neboť o hříšnících se říká: Abšalóm už nepromluvil s Amnónem ani v dobrém ani ve zlém. Abšalóm totiž Amnóna nenáviděl (2 S 13,22). Takovému člověku je přikázá-no, aby svou nenávist viníkovi oznámil a zeptal se ho: Proč jsi mi takto učinil? A proč jsi proti mně takto zhřešil? Neboť je psáno: Nebudeš ve svém srdci chovat nenávist ke svému bratru, ale budeš plísnit svého bližního podle práva, a neponeseš následky jeho hříchu (Lv 19,17). Jestliže se viník vrátí a prosí o smilování, člověk se nad ním musí smi-lovat a odpustit mu, aniž by se k němu choval příliš tvrdě. Neboť je psáno: I modlil se Abrahám k Bohu a Bůh uzdravil abímeleka i jeho ženu a jeho otrokyně, takže rodily (Gn 20,17).
7. Kdo vidí, že jeho druh hřeší anebo že se dal na špatnou cestu, má povinnost ho navrátit k dobrému a upozornit ho, že špatnými skutky hřeší proti sobě samému, jak je řečeno: Vyplísníš svého bližního a neponeseš následky jeho hříchu (Lv 19,17). Kdo plísní svého bližního – ať už v záležitosti, která je mezi nimi, nebo mezi ním a Hos-podinem – nechť ho plísní mezi čtyřma očima a mluví na něj klidně a vlídně. Upozorní ho, že ho oslovil kvůli jeho dobru, aby mu byl dopřán život na budoucím světě. Bude-li vyslyšen, dobře. A pokud ne, bude ho plísnit podruhé i potřetí a je povinen ho plísnit neustále, dokud ho hříšník neudeří a neřekne mu: Neposlou-chám. Každý, kdo může zabránit špatnostem a nečiní tak, se proviňuje těmi špat-nostmi, kterým zabránit mohl.
8. Kdo svého bližního plísní poprvé, nechť s ním nemluví tvrdě, aby ho neponí-žil, jak je řečeno: A neponeseš následky jeho hříchu (Lv 19,17). Tak řekli moudří: Můžeš ho plísnit, ale jeho tvář ať se nemění! Talmud říká: A neponeseš následky jeho hříchu. Odtud víme, že je zakázáno ponížit Izraele, natož na veřejnosti. Ten, kdo svého bližního ponižuje, se dopouští velkého hříchu, přestože za to nebude vystaven bičo-vání. Tak řekli moudří: Kdo nechá zblednout tvář svého bližního na veřejnosti, ten nemá podíl na budoucím světě. Proto musí člověk být opatrný, aby svého bližní-ho nezostudil na veřejnosti, ať před malými nebo před velkými. Nechť ho nečas-tuje výrazy budícími stud ani před ním takových slov nepoužívá. O čem tato slova vypovídají? O vztazích mezi lidmi. Avšak ve vztahu k Nebi, pokud se mu ho nepo-daří přesvědčit soukromě, nechť je ponížen veřejně. Ať je jeho hřích vyhlášen, jeho tvář pohaněna, ať je ostouzen a zlořečen, dokud se nevrátí k dobru. Tak činili všich-ni izraelští proroci.
9. Ten, na němž se provinil jeho bližní, kterého však nechtěl plísnit a nic mu ne-řekl – buď že byl hříšník úplný prosťáček, nebo že nebyl při smyslech – avšak ve svém srdci mu odpustil, nepronásledoval ho a neplísnil, ten prokázal opravdovou zbožnost. Slova Tóry se vztahují pouze na nenávist.
10. Se sirotky a vdovami je člověk povinen jednat pozorně, neboť i když mohou být bohatí, jejich sebevědomí je velmi nízké a duch sklíčený. Pozorní musíme být dokonce i ke královské vdově a jejím sirotám, neboť je řečeno: Žádnou vdovu a sirotka nebudete utiskovat (Ex 22,21). Jak se k nim chovat? Budeme k nim hovořit vlídně a chovat se k nim s úctou. Nebudeme trápit jejich tělo prací a jejich srdce hrubými slovy; jejich majetek budeme opatrovat více než vlastní. Každý, kdo by je pesko-val, zlobil, přehlížel, zraňoval jejich srdce a rozhazoval jejich majetek, se proviňuje proti zákazu stejně jako ten, kdo by je udeřil nebo proklel. Nejen to, přestože nebu-de vystaven bičování, jeho trest je zmíněn v Tóře: Vzplanu hněvem a pobiju vás mečem, takže z vašich žen budou vdovy a z vašich synů sirotci (Ex 22,23). Ten-který-promluvil-a-byl-svět s nimi uzavřel smlouvu, že budou vyslyšeni pokaždé, kdy budou křičet, jsouce utiskováni. Jak je řečeno: Jestliže ... budou ke mně úpět, jistě je vyslyším (Ex 22,22). K čemu se tato slova vztahují? K bezdůvodnému trápení. Ale pokud je trápí rabi, aby se učili Tóru nebo řemeslo či kráčeli po přímé stezce, je to dovoleno. Přesto se k nim nebude chovat jako k ostatním, ale bude mezi nimi rozlišovat. Povede je mír-ně, s velikým soucitem a úctou, jak je řečeno: Neboť jejich zastánce je mocný, on povede spor proti tobě (Př 23,11). Není rozdíl mezi sirotkem bez otce a sirotkem bez matky. Dokdy je považujeme v této souvislosti za sirotky? Dokud potřebují dospělého, aby jim byl oporou, vychovával je a pečoval o ně, než budou schopni postarat se o svoje potřeby sami jako ostatní zletilí.

Kapitola sedmá
O pomlouvání a nactiutrhání, o zášti a pomstě.

1. Kdo donáší na svého bližního, přestupuje zákaz, neboť je řečeno: Nebudeš se chovat ve svém lidu jako utrhač (Lv 19,16). A přestože nebude vystaven bičování, jedná se o velikou špatnost, která zabíjí mnohé izraelské duše. Proto následuje: Ne-budeš ukládat svému bližnímu o život (Lv 19,16). Jdi a pouč se, co se přihodilo Doegovi Edomskému!
2. Kdo je donašeč? Ten, kdo překrucuje slova, chodí od jednoho člověka ke dru-hému a říká: „Někdo povídal..., tak a tak jsem od někoho slyšel.“ I kdyby měl pravdu, přesto ničí svět. Existuje ještě mnohem větší hřích než tento, a také obec-nější, a to je pomluva. Dopouští se jí ten, kdo připravuje svého bližního o čest, i kdyby snad říkal pravdu. Ten, kdo lže, se nazývá „vyvádějící zlé jméno“ proti svému bližnímu. Ale pomlouvač je ten, kdo sedí a říká: „To a to někdo udělal, ti a ti byli je-ho předci, to a to jsem o něm slyšel“ a vede hanebné řeči. O něm říká verš: Kéž Hospodin zcela vymýtí ty úlisné rty, jazyk, co se velikášsky chvástá (Ž 12,4). 
3. Moudří řekli: Tři přestupky jsou člověku splaceny na tomto světě a nemá podíl na budoucím světě: modloslužba, cizoložství a prolití krve; ale pomlouvání je vyváží všechny. Moudří dále řekli: Každý, kdo pomlouvá, jako by popíral (Boží) podsta-tu, neboť je řečeno: Říkají „náš jazyk převahu nám zaručuje, máme přece ústa. Kdo je naším Pánem?“ (Ž 12,5). Moudří dále řekli: Pomluva zabíjí tři: toho, kdo ji říká, toho, kdo jí naslouchá, a toho, o kom je řečena; a toho, kdo jí naslouchá, víc než toho, kdo ji říká.
4. Některá slova v sobě skrývají pomluvu. Jak je to možné? Když jeden druhému řekne, že bude tím, čím je on teď; nebo když řekne: „O něm pomlčte, raději nebudu říkat, co se dělo,“ a podobná slova. Každý, kdo o svém bližním mluví v dobrém před těmi, kdo ho nenávidí, jej skrytě pomlouvá, neboť způsobí další klepy v jeho neprospěch. Šalomoun o této záležitosti řekl: Kdo za časného jitra hlasitě dobrořečí svému bližnímu, připočítá mu zlořečení (Př 27,14), neboť od dobra přejde ke zlu. A také o tom, kdo pomlouvá v žertu a s nadhledem, tzn. bez nenávisti, Šalomoun ve své moudrosti řekl: Je jako pomatený, který střílí ohnivé šípy a smrtící střely... a řekne: „Já jsem jen žertoval“ (Př 26,18n.). Stejně tak když někdo pomlouvá pokoutně a tváří se, jako by nevěděl, že to, co říká, je pomluva. Když mu to vytknou, opáčí, že nemá tušení, že to byla pomluva, nebo že to jsou něčí historky.
5. Mezi pomluvy také patří, když někdo o svém bližním mluví se špatným úmys-lem – v jeho přítomnosti či nepřítomnosti – a vypráví věci, které, neseny od ucha k uchu, mu mohou uškodit na těle či majetku, nebo ho dokonce mohou tížit a děsit. Jsou-li taková slova vyřčena před třemi lidmi, stávají se obecně známými. Ale když je šíří dál někdo z těch tří, již se nedopouští pomluvy (pokud se je nechystá rozhlásit a ještě k nim něco přidat).
6. Tito všichni patří mezi pomlouvače a je zakázáno pobývat v jejich soused-ství, natož bydlet s nimi a poslouchat jejich řeči. I rozsudek nad našimi předky na poušti byl vynesen pouze kvůli pomluvě.
7. Ten, kdo se mstí svému bližnímu, překračuje zákaz, neboť je řečeno: Nebudeš se mstít synům svého lidu (Lv 19,18). Je to velice špatný povahový rys, přestože za něj nebude vystaven bičování. Je vhodné a v zájmu jeho ctností opomíjet všechny svět-ské záležitosti, neboť pro lidi rozumné je vše marné a malicherné. Jak definujeme mstu? Když jeden řekne druhému: „Půjč mi svou sekyru,“ a on odpoví: „Nepůj-čím.“ Nazítří bude potřebovat půjčit ten druhý a řekne prvnímu: „Půjč mi svou se-kyru,“ a on odpoví: „Nepůjčím, když jsem tě o ni žádal, také jsi mi ji nepůjčil,“ – to je ten, kdo se mstí. Vždyť každý, kdo je požádán, má dávat celým srdcem a neoplá-cet druhému jeho odplatou. A stejně ať jedná v podobných případech, jak řekl
o svých kladných rysech král David: Odplatil jsem snad zlem svému dobrodinci? I svého pro-tivníka jsem šetřil (Ž 7,5).
8. Stejně tak každý, kdo zanevře na kohokoli z Izraele, překračuje zákaz, neboť je řečeno: Nezanevřeš na syny svého lidu (Lv 19,18). Jak definujeme nevraživost? Reuben řekne Šimonovi, aby mu pronajal dům nebo půjčil býka, ale Šimon nechce. Za čas přijde Šimon k Reubenovi něco si půjčit nebo pronajmout, ale Reuben mu řekne: „Podívej, půjčím, protože nejsem jako ty – neoplatím ti podle tvých skutků.“ Kdo tohle udělá, překračuje zákaz Nezanevřeš. Vždyť má tu věc vymazat ze svého srdce a nezanevřít na druhého, neboť dokud tak neučiní, mohl by se mu mstít. A proto Tóra důsledně vyžaduje, co se nevraživosti týče, aby špatnost člověk vymazal ze své-ho srdce a vůbec si ji nepamatoval. To je správné jednání, kterým se mají řídit oby-vatelé Izraele ve svých vzájemných vztazích.

abstract: Maimonides: Hilkhot de’ot

Laws Concerning Character Traits (Hilkhot De’ot) forms the second part of The Book of Knowledge, the first of the fourteen books in Maimonides’ monumental Code, The Mishneh Torah. Maimonides (1138–1204), rabbi and philosopher deals in this text with ethics that he classifies, in agreement with Aristotle and the Muslim philoso-phers, as part of practical philosophy. The first four chapters set forth primarily the morality of the wise man who follows the middle way to attain his own perfection. There are two different standarts of morality: the middle way and piety. Although the Law commands adherence to the mean pious men go beyond what the Law re-quires. In the last three chapters the author focuses the regulations of one’s conduct with his fellows in society.