Univerzita Karlova v Praze – Filozofická fakulta

Meziválečné Československo očima Jana Patočky

Práce k atestu z filozofie

	Dílo jednoho z nejvýznamnějších českých filozofů 20. století Jana Patočky (1907-1977) podstatným způsobem ovlivnilo soudobé myšlení domácích intelektuálů, představitelů  naší kultury i vědy. Patočkův myšlenkový odkaz je v mnoha ohledech inspirativní také pro historiky. Ti se zajímají především o ty pasáže filozofových textů, které se týkají úvah o dějinách, jejich pojetí a filozofii. A aspoň někteří z nich se pokouší s těmito úvahami vyrovnávat při své práci. Historik ve své snaze o poznání Patočkova vztahu k historii naráží na četná úskalí. Nejpodstatnější z nich patrně spočívá v historikově nedostatečné filozofické průpravě, jež mu neumožňuje komplexně ocenit a zhodnotit Patočkovo myšlení. Problémem je také omezená přístupnost filozofova díla. Jeho studie se nacházejí v celé řadě periodik, sborníků atd., které se s odstupem času získávají s určitými obtížemi. Patočkovy sebrané spisy dosud nebyly vydány v úplnosti. 
	Úvahy o dějinách, jejich pojetí a smyslu, místu člověka v nich představují společně se studiemi z oblasti fenomenologie, antické filozofie či renesanční vědy a komeniologie jednu z nejvýraznějších oblastí Patočkova filozofického zájmu. Provázejí jeho odbornou dráhu od 30. let až po samotný závěr života. Můžeme je rozdělit do dvou rovin. První tvoří texty zabývající se obecnými problémy dějin. Z nich nejvýznamnější jsou dvě statě ze 30. let nazvané Několik poznámek k pojmům dějin a dějepisu (1934) a Několik poznámek o pojmu „světových dějin“ (1935). Na ně s mnohaletým odstupem volně navázaly samizdatové Kacířské eseje o filozofii dějin (1975), které lze označit za jakýsi souhrn Patočkova přemýšlení o dějinách a zároveň i jeden z vrcholů jeho díla. Druhou rovinu tvoří texty, v nichž Patočka přináší svou charakteristiku, hodnocení a interpretaci českých dějin, politiky, kultury, vědy, vzdělanosti i jednotlivých historických osobností. A právě těmto textům (respektive některým problémům, jimiž se zabývají) se chci věnovat ve své práci z dějin filozofie.   
	Velmi obecně je možné konstatovat, že Patočka obracel svou pozornost k otázce českých dějin především v okamžicích velkých krizí a zvratů, kterými naše společnost ve 20. století prošla. Patočka, jako jejich současník, je intenzivně prožíval a tento prožitek se v jeho pracích odrážel. Je to na první pohled patrné i z celkového vyznění jednotlivých textů, v nichž se střídá jisté optimistické ladění se značným skepticismem, despektem a kritičností (tento fakt vyjde nejvíce najevo, pokud srovnáme studie z konce 30. let a éry normalizace se statěmi z doby uvolnění na sklonku 60. let). Z jednotlivých prací týkajících se české problematiky jsou pro pochopení Patočkova uvažování nejpodstatnější asi tyto: Česká vzdělanost v Evropě (1939), Náš národní program a dnešek (1968), Dilema v našem národním programu – Jungmann a Bolzano (1969), Filozofie českých dějin (1969) a Co jsou Češi? (1972). Nejvýznamnější (a také nejrozsáhlejší) z nich je posledně jmenovaná studie, v níž se Patočka věnuje českým dějinám jako celku a zamýšlí se nad jejich duchovním obsahem.   
	Patočka se ve svých úvahách o české minulosti soustřeďuje hlavně na období 19. a první poloviny 20. století. Navrací se především do doby tzv. národního obrození, nastiňuje svou interpretaci konstituování novodobého českého národa a vytváření jeho národního vědomí. Vyjadřuje se k různým koncepcím filozofie národních dějin (Jungmann a Bolzano, Palacký, Masaryk). Patočkovy texty ovšem nejsou systematickými historickými výklady. Jedná se spíše o eseje, do nichž se promítá autorovo myšlení ve více významových polohách. Najdeme v nich pohledy obecně filozofické, dále konkrétnější interpretace dějinně-filozofické a samozřejmě také s nimi související rozbory dílčích aspektů historického vývoje českého národa (zde např. již zmíněné pokusy o filozofii českých dějin, hodnocení národní kultury a vědy, úvahy o zlomových momentech v českých dějinách aj.).
	Obsáhnout všechny tyto problémy přesahuje možnosti mého textu. Rád bych se proto na následujících stránkách věnoval především otázce, jak Patočka ve svých esejích nahlíží na české dějiny a kulturu v éře meziválečného Československa. Zajímá mne tedy v podstatě pohled na Patočkovu vlastní současnost, jež je pro mne osobně již minulostí. Chci sledovat, jak ji vnímá, hodnotí, jak se odráží v jeho spisech. Interesuje mne také otázka, zda a jak se Patočkovy názory na určité problémy proměňují s odstupem času (např. hodnocení Mnichova aj.). Soudím, že filozofické dílo Jana Patočky nelze oddělit od dobového dění v české společnosti i světě, neboť je s ním úzce provázáno. Jsem toho názoru, že bez rozboru politicko-společenského (ale i osobního) pozadí vzniku jeho prací nelze Patočkovy úvahy v úplnosti objasnit a pochopit, zvláště ne v případě esejů týkajících se interpretace moderních českých dějin. Na druhou stranu se zcela vědomě chci vyhnout rozsáhlejším historickým výkladům. Občasné odkazy na některé dobové souvislosti ovšem asi pominout nedokáži.     
	Nejprve se hodlám věnovat Patočkovu nazírání na českou kulturu v době první republiky. Její hodnocení je velmi úzce spjato s úvahami o české politice, ideji a smyslu československého státu a dějinné úloze českého národa. Tyto otázky ale prozatím ponechám stranou, vrátím se k nim později.	
Z celkového tónu Patočkových textů lze vypozorovat, že filozofovo hodnocení kultury meziválečných časů se vyznačuje silnou (dalo by se říci až apriorní) kritičností, jež se objevuje již na sklonku 30. let a znovu i v době normalizační. Tento postoj působí dnes poněkud překvapivě, neboť právě období mezi dvěma světovými válkami bývá všeobecně považováno za dobu mimořádného kulturního rozkvětu. Nabízí se otázka, proč filozof zaujal tak kritické stanovisko. Příčiny spočívají podle mého názoru v konkrétnější i obecnější rovině. Za prvé Patočka psal své statě v dobách dějinných zvratů, kdy bylo buď přímo ohroženo samo národní bytí ve své fyzické podstatě (1939) nebo se aspoň vytrácela pozitivní perspektiva další existence národa (70. léta). Je velmi pravděpodobné, že filozof v těchto vážných chvílích zamýšlel svými kritickými postřehy provokovat své okolí a stimulovat politiky, umělce a vědce k vyšším, kvalifikovanějším výkonům, jež by zajistily národu budoucnost. Chtěl zřejmě narušit dosavadní nazírání představitelů inteligence na sebe sama a rozbít jejich pohodlnost a sebeuspokojení nad dosavadními výsledky vlastní práce. Kritičnost však má své kořeny i v obecnějších Patočkových názorech na kulturu a její poslání. Oběma nejvýznamnějším pracím, jež se stavu české kultury dotýkají, je společné konzervativně laděné stanovisko zdůrazňující ideový a morálně výchovný význam umění (především slovesného), byť chápaný ve smyslu platónské péče o duši, která v podstatě představuje ústřední motiv Patočkovy filozofie. Od tohoto konzervativního postoje se odvíjí určitá nevraživost vůči zaměření k formálním otázkám, zdůrazňování ideových hledisek před estetickými i kritika a nedocenění moderních uměleckých směrů (zvláště avantgardy). 
	První pokus o pohled na kulturní vývoj první republiky představil Patočka ve své stati Česká vzdělanost v Evropě (1939). Byla nejspíše napsána v důsledku otřesu z mnichovských událostí, které filozofa musely výrazně zasáhnout. Reflexe Mnichova je ostatně v eseji přítomna, i když ne v explicitně vyjádřené podobě. Dobu vzniku textu nelze přesně datovat. Některé formulace ale nasvědčují tomu, že byl napsán až po německé okupaci v březnu 1939, nikoliv v době tzv. druhé republiky.
	V eseji se Patočka pokusil zamyslet nad tím, jaké místo má český národ a jeho vzdělanost v kontextu evropské vzdělanosti. Za její základní pilíře považoval antiku, křesťanství a osvícenství. Z těchto tří složek přikládal největší vliv na formování moderní české vzdělanosti (a v širším smyslu celého novodobého českého národa) především osvícenství. Zdůrazňoval zvláště vliv osvícenství německé provenience (obohaceného o určité romantické prvky) na myšlenkový profil národního obrození. Po vcelku kladném ocenění české kultury a vědy 19. století (nejvýše Patočka stavěl Máchu a lumírovce – zvláště Vrchlického a Zeyera) se tón eseje proměňuje. Meziválečné období podrobuje Patočka ostré kritice. Konstatuje, že v éře první republiky lze všude nalézt příznaky „téhož kritického stavu: neustálenost, slabé myšlenkové napětí, neprogramovost, nejistotu do budoucna“.
	Konkrétní příčiny tohoto stavu však Patočka neuvádí. Zůstává v obecné rovině a dochází k závěru, že současný stav českého kulturního života je důsledkem zpohodlnění a nezájmu vzdělanců o řešení všech „vážný[ch] otáz[ek] národního života a národní situace“. V rychlém přehledu české vědy a kultury snad není jediného oboru, o němž by se vyjadřoval jednoznačně pochvalně. Výsledky humanitních věd Patočka značně podceňuje. S jeho konstatováním, že za celých dvacet let naše věda „nevytvořil[a] žádné velké duchovědné dílo“ není možné souhlasit. O mnoho lépe v jeho očích nedopadla ani literární tvorba a kritika. Soudí, že české písemnictví prožívá dobu úpadku, který je důsledkem „pohodlí uspokojených“, nikoliv myšlenkové vyčerpanosti. Spisovatelé  povětšinou vysedávají v kavárnách a vinárnách, kde panuje „zkažený…vzduch, městské nezdraví a nuda“. Tzv. proletářská poezie byla „až na výjimky…pouhým literátstvím“. Pozoruhodně působí i zařazení děl kupř. Karla Čapka nebo Ivana Olbrachta mezi lidovou literaturu nevysoké úrovně. Obzvláště Patočka postrádal „český společenský román“. Výtvarné umění a hudba podléhají eklekticismu a „vyčerpávají fondy…předválečných individualit“. Filozof se při svém hodnocení stavu české kultury téměř vůbec nezmínil o moderních uměleckých směrech (např. poetismu či surrealismu). Nabízí se otázka, proč je pominul, případně proč se o nich vyjadřoval s tak znatelným despektem?  
	V kladných barvách Patočka viděl jen působení několika málo osobností. Na poli filozofie ocenil dílo Emanuela Rádla a s výhradami ještě Tomáše Garrigua Masaryka (k tomu později). V literatuře vyzdvihnul básnickou kontemplaci Otokara Březiny a zvláště renesanci katolické myšlenky, jejíž nejvýraznější výkon spatřoval v díle Jaroslava Durycha, především v jeho románu Bloudění. Nemalý význam katolické obrody pro českou kulturu Patočka postřehl dosti brzy. Kromě pozitiv však připomněl i její stinné stránky spočívající v akcentech „odporu a nenávisti ke všem jinak orientovaným, jež zarážejí“. Tyto akcenty byly podle filozofa znakem stále ještě trvající „duchovní slabost[i] našeho katolictví“. Vzpomněl v této souvislosti pomnichovskou republiku, kdy „odpor a nenávist [ventilovaný z tohoto proudu] zdály se tu ženoucí silou a překlenovaly propasti mezi domnělými idealismy a markantními materialismy. A zde hmatáme zase jedno nebezpečí úpadku, které z obrody a obnovy může snadno učinit prázdnotu a frázi.“
	Celkově shrnuto lze konstatovat, že stav české kultury na sklonku třicátých let nebyl zdaleka tak nevysoký, jak se Patočkovi jevil. Je třeba se na tomto místě ptát, proč filozof v situaci pro národ téměř osudové projevil tak málo shovívavosti vůči české vzdělanosti, kultuře a vědě. Snaha provokovat, vytrhnout inteligenci z letargie, přes kritiku ji připomenout její ideové a mravní poslání, neochota dělat kompromisy a zakrývat své názory navzdory zlé době? Zřejmě od všeho trochu. Bude však patrně mít svou oprávněnost také námitka, že takto pojatá interpretace je z hlediska rozboru pravých příčin Patočkových postojů příliš úzká. 
	Kritický osten vůči novodobé české kultuře si Patočka zachoval i později. Ve své eseji Co jsou Češi z počátku sedmdesátých let v podstatě jen přidal další výtky, případně poopravil některé dílčí soudy (např. poněkud výše ocenil dílo Karla Čapka). Základním kamenem argumentace tu ale opět zůstal konzervativní pohled zdůrazňující morální a ideově výchovný význam umění, který byl navíc podepřen o dosti jednostranné postřehy konzervativního literárního historika Arne Nováka. Patočka se ve svém výkladu zaměřuje především na českou kulturu 19. století. Některé závěry, které postuluje, však mají v kontextu celé stati širší platnost. A svou kritičností jsou takřka zdrcující. Kulturnímu dění v éře meziválečného Československa se filozof sice věnoval jen okrajově, ale i zde je jeho závěr jednoznačný: „Duchovní život za první republiky nabýval na šíři…Oblast duchovna však nebyla, posuzováno kvalitativně na vzestupu, nýbrž právě naopak.“ A opět si historik klade otázku, v čem tkví příčiny této tvrdé negace. V myšlenkové impulsivnosti? V provokativním, vědomém rozbíjení pozitivního obrazu, který si česká společnost vytvořila sama o sobě? V depresi z těžké doby, v níž text vznikal (zde konkrétně z deziluze po sovětské okupaci)? Pokusím se na tyto otázky později ještě odpovědět. 
	Jak už bylo výše řečeno, Patočkovo hodnocení české kultury meziválečného období je úzce spjato s jeho úvahami o české politice, ideji a smyslu první Československé republiky či dějinné úloze českého národa. Přemýšlení o těchto otázkách provázelo Patočku po celou jeho filozofickou dráhu. Intenzivně se k nim vracel především v politicky vyhrocených okamžicích na sklonku 30. a na přelomu 60. a 70. let 20. století. Z těchto období pocházejí nejvýznamnější texty, které se těmito problémy zabývají. Jednotlivé statě samozřejmě poznamenala doba jejich vzniku. Přesto v nich můžeme vysledovat některé momenty, jež jsou jim společné a které dokládají nepřerušenou kontinuitu Patočkova filozofického myšlení navzdory měnící se době.
	V eseji Náš národní program a dnešek z roku 1968 chápe Patočka vznik československého státu v roce 1918 jako „vyplnění dlouhé touhy, která se stupňovala od počátků novodobého českého a slovenského národa“ a konstatuje, že „vzpomínka na vlastní státní útvar…oživovala již…červánky nové národní společnosti, která existovala beze státu,…[že] vzpomínka na často iniciativní úlohu českých dějin tvořila u ní vzpruhu pro budoucnost“. Připomíná ovšem, že moderní česká společnost založená na jazyce a kulturních tradicích nedisponuje přímou kontinuitou se starou hierarchizovanou českou společností středověku, která byla stavovsky organizovaná a jazykově plurální. Konstatuje, že základem novodobého českého národa jsou původně bezprávné lidové vrstvy (v podstatě sedláci a nemajetné měšťanstvo), z nichž vzešla úzká a postupně se rozšiřující skupina inteligence, která v podstatě plnila roli národní elity. Z tohoto faktu vyvozuje závěr, že charakteristickým znakem novodobé české společnosti je její „živelný demokratismus“, jenž ji odlišuje od ostatních národních společenství v bezprostředním sousedství. Pro společnost, jejíž jádro tvoří lidové vrstvy a která bojuje „proti nadpráví privilegovaných“, „nemůže být…korunováním takového boje…nic jiného než státní samostatnost“. 
	Nový stát byl podle Patočky již od počátku zatížen četnými vnitřními problémy a ohrožen nepříznivými mezinárodními faktory, jež se mu po dvaceti letech jeho existence staly osudnými. Kořeny budoucí tragédie nachází filozof na mnoha místech. Jeden z nich spatřuje v obecném charakteru české společnosti. Píše: „Češi…byli…jedinou tehdejší opravdu zdola nahoru vybudovanou společností, v podstatě maloburžoazní…Byli od počátku ve faktické izolaci jak ve střední Evropě, tak také v širších souvislostech evropských.“ V tomto kontextu nehodnotí českou společnost právě nejlépe, její demokratismus (či plebejství) nevnímá jako nějakou zvláštní výhodu. Lze vypozorovat i určitou nostalgii po domácí šlechtě. Její neexistence se podle Patočky projevila mimo jiné v české nepřipravenosti adekvátně jednat (na rozdíl od Maďarů a Poláků) ve sféře vysoké domácí a zahraniční politiky v okamžiku, kdy vypukla první světová válka. Rozpad Rakouska-Uherska latentní rozpory mezi středoevropskými národy nevyřešil, naopak je dále zkomplikoval a pozici českého národa v tomto regionu zhoršil. Československo, které ve svém bezprostředním okolí nemělo žádného spojence, muselo hledat oporu u velkých demokracií v západní Evropě. To však byla sázka od počátku značně problematická: „…mezinárodně byl nový stát nucen opírat se o ctižádostivou, ale málo reálnou francouzskou politiku. Anglie se přece nechtěla na pevnině angažovat, zvláště ne kvůli Čechům. A v tehdejším osvobozeneckém jásotu se přehlédlo, že dokonce ve vítězných státech byla válka brzy považována za katastrofu, a rozhodně ne za nový počátek, jak tomu bylo u nás, přinejmenším v širokých kruzích.“ 
	Další problém nacházel Patočka v povrchnosti a omezenosti českého politického myšlení. Tento nedostatek podle něj existoval již v době habsburské monarchie a v éře první republiky se stále prohluboval. Na základě této skutečnosti vyslovil tezi, že „…národ nebyl připraven před převratem r. 1918 na roli, kterou měl a mohl hrát ve střední Evropě, a za republiky nebyl opět připraven na to, jak obstát v nejtragičtější ze všech národních situací [zde míněny mnichovské události], která vyžaduje nejcelejších, nejvzdělanějších, nejodhodlanějších lidí vůbec, má-li se v ní stát čestně a bez zoufalství“. K této nepřipravenosti významně přispěla nedostatečná kvalifikovanost domácí politické elity, jež se soustředila jen na každodenní politiku a nedokázala myslet v širších horizontech. V souvislosti s tím kritizoval prvorepublikový systém politického stranictví, který nevalnou úroveň veřejného života do značné míry produkoval. Napsal: „Systém stranické demokracie, jak v republice byl zaveden, byl vůbec zhoubou, blamáží všeho politického vzdělání; vzdělanému politiku, i kdyby se takový byl vyskytl, těžko by bylo se uplatňovat na poli ovládnutém ,praktickou politikou‘ v nejnižším smyslu. Politický smysl tak upadl, že se politika stala takřka druhem obchodu, a vykládat našim ,politikům‘ základní pojmy jejich vlastního oboru znamenalo by mluvit k hluchým.“ Absencí koncepčnosti a soustředěním se na každodenní půtky si česká politická elita podřezávala sama pod sebou větev a v podstatě ohrožovala existenci nového státu, na který si Evropa ještě nestačila zvyknout. Zahraničněpoliticky selhala především v momentě, kdy nedokázala světu objasnit smysl jeho existence, tedy v roce 1938. Téměř by se dalo říci, že Patočka, ačkoliv se vyhýbá explicitní formulaci, dochází k závěru, že obnovení nezávislosti zatemnilo domácí politice oči a zbavilo ji schopnosti řešit skutečné vnitropolitické problémy a vyvozovat adekvátní závěry ze zhoršující se mezinárodní situace. Odtud pak již není daleko k poněkud provokativní otázce, kterou filozof položil: „…musíme se ptát, zdali vůbec existovala nějaká společná ideová koncepce první republiky, zdali si někdo skutečnost tohoto pestrého, bohatého a možnostmi přeplněného útvaru vzal vůbec vážně na vědomí a promyslel ji bez fantazií a iluzí, jako to dovedli leckteří naši lidé před rokem 1918.“ Existenci státní koncepce, která by byla s to spojit určité ideové a mravní hodnoty s ambicemi jednotlivých národů Československa, Patočka, jak si ještě ukážeme, postrádal.
	Za jediný relevantní pokus vytvořit ideovou koncepci nového státu považoval Patočka Masarykovu knihu Světová revoluce. Vedle ní neshledával „nic rovnorodého, žádn[ou] do hloubky zasahující teoretickou diskus[i], žádn[ou] odlišnou zásadní koncepc[i]“. K myšlenkám, které v ní Masaryk vyjádřil, ovšem zaujal kritický postoj. S její základní myšlenkou, výkladem první světové války jako střetu mezi teokracií a demokracií, nesouhlasil. Stejně tak nesdílel Masarykovo přesvědčení „o postupné a neodvratné demokratizaci Evropy“. Zmíněná stanoviska zastával nejen krátce po Mnichovu, ale i později v letech sedmdesátých. Příčiny této kritičnosti jsou v zásadě dvojí. Vedle důvodů ideových (filozofických) tu velkou roli sehrál i dobový kontext, v němž jednotlivé eseje vznikaly. Na počátku nacistické nebo sovětské okupace si víra v trvalou demokratizaci starého kontinentu těžko mohla získat zástup oddaných stoupenců. Patočka navíc připomněl, že nic nesvědčí o tom, že by Masarykova ideová koncepce státu byla v době první republiky „vskutku přijata, promyšlena a asimilována vším naším politicky interesovaným prostředím“. Konstatoval, že prezidentovo dílo (jako celek) se v reálném životě Československa plnohodnotně nevyužilo. Jeho myšlenky nebyly pochopeny zejména zarytými liberály, pozitivisty a povrchními racionalisty – osvětáři, „kteří mají vždy po ruce vysvětlující recepty na všecko…České prostředí asimilovalo jeho zjev po svém; vybralo si, co se mu hodilo, a učinilo z něho posvátného hlasatele svých vlastních chyb.“
	Jedinou myšlenkovou koncepcí nového státu, jež se alespoň částečně prosadila, byla idea čechoslovakismu. Její podstata spočívala v přesvědčení o existenci státního československého národa (zahrnujícího Čechy a Slováky), který hovoří dvěma variantami téhož jazyka. Patočka v žádné eseji o čechoslovakismu bezprostředně nehovoří. Z jeho statí lze ovšem vyvodit, že k němu zaujímá velmi kritický postoj. Na existenci národních států filozof obecně pohlížel s nemalou dávkou skepse. Ta vystupovala na povrch zvláště v případech, kdy existence takového státního útvaru byla založena na nahodilé danosti, jakou je např. jazyk. Patočka tuto jazykovou charakteristiku vztáhl v zásadě i na založení a charakter první republiky. Vznik Československa chápal jako dovršení vítězství jungmannovské koncepce národního programu. Ta vnímala jazyk jako nejvýznamnější znak národa, jenž je nutno pěstovat a bránit. Nový stát, v podstatě mnohonárodnostní, tak dostal do vínku koncepci jazykově-nacionální (byť účelově modifikovanou), nikoliv mrávně-náboženskou, o níž usiloval zakladatel státu T. G. Masaryk.    
	Přetrvání jazykového nacionalismu se podle Patočky stalo první republice osudným. Domácí politické kruhy a inteligence si dostatečně neuvědomily, že založením státu se dějinná situace českého národa podstatně změnila. Z neplnoprávného etnika se stal národ s rozhodujícím vlivem na chod a podobu země. Jeho nacionální ideologie však i nadále přetrvávala v původní obranné a negativně laděné podobě. Jednu z příčin tohoto stavu vidí filozof ve skutečnosti, že „široké kruhy českého obyvatelstva chápaly výsledek [první světové] války a vznik samostatné republiky jako splnění svých národních [zdůrazněno J. P.] přání, jako realizaci sekulárního programu, který vytyčilo již ,obrození‘“. Existující pojetí národnostní politiky „znásilňoval[o] domácí Němce, tak také Slováky ve jménu ústavy, která je z jejich hlediska odsuzovala k služebnému postavení v cizích zájmech.“ Patočka však byl přesvědčen, že v době první republiky existovaly určité vývojové tendence, které, pokud by se dostatečně rozvinuly, mohly přispět k překonání limitující jazykové koncepce. Jejich charakteristika je ale poněkud diskutabilní (zvláště v prvním případě). Patočka píše: „Náš živelný demokratismus mohl být bez rozpaků povýšen na státní princip nadřazený úzkému jazykovému nacionalismu jednotlivých národností. Sociální problém, otázka odstranění všech křivd, nadpráví a resentimentu i v hospodářsko-společenské oblasti mohl být pozvednut v podstatnou složku státního programu, zatímco řada vedoucích státníků a politiků se nevyprostila z područí běžných liberálních představ až do soumraku státu.“ Vytvořit  formu státnosti, která by „jako ideový statek [stála] nad stranami, zájmy národností a skupin“ se ovšem v době první republiky nepodařilo.   
	Patočka se při své kritice charakteru meziválečného Československa opřel o mravně-nábožensky založenou filozofii Emanuela Rádla, která se vyznačovala také zřetelnou distancí vůči nacionalismu. Patočka v ní nalézal určitou alternativu vůči doposud dominující filozofii (a od ní odvozené státní koncepci) T. G. Masaryka. V souladu s Rádlem spatřuje ideální podobu republiky v demokratickém, národnostním principem neomezeném a sociálně orientovaném státě, který by byl přitažlivý pro všechny občany bez ohledu na národnost a stav. Jazykový nacionalismus měl být nahrazen nadnárodní, obecně humanistickou a demokratickou ideou státu. V realizaci této myšlenky vidí skutečný smysl první republiky. České politické špičky však podle Patočky nebyly schopny uvést ideu v život. Nedisponovaly dostatečnou odvahou, aby ji osvětlily veřejnému mínění, jež na radikální změnu myšlení nebylo připraveno. Politika se pohybovala v začarovaném kruhu nacionalismu: „Rozhodující místa…nepodnikala nic radikálního, aby učinila přítrž, a sice včas, malicherné nacionální politice, poručníkování ostatních národností, usídlování Čechů jako státních úředníků, četníků…v převážně německých oblastech – krátce pokračování boje o každou píď půdy, jemuž jsme byli zvyklí od dob Rakouska.“ Absence primárně demokratické koncepce se státu vymstila ve 30. letech, kdy nebyl schopen razantně myšlenkově čelit svým agresivním protivníkům. Patočka píše: „…hitlerovské nebezpečí…mělo být včas odráženo také ideově, a že k tomu existovaly možnosti, dokazuje fakt, že německá sociální demokracie a zčásti také křesťansko-sociální strana zůstaly až do konce republice věrny…Když po obsazení Porýní v roce 1936 Francie nic nepodnikla,…bylo [už] příliš pozdě, a každá koncese, která byla učiněna, např. Runcimanově misi, musela být samozřejmě vykládána jako slabost.“ 
	Patočkovo hodnocení první republiky z roku 1972 nebylo tedy zrovna lichotivé. Zachováním jazykového nacionalismu a nerozvinutím obecně humanistické koncepce státu zmařilo meziválečné Československo jedinečnou šanci, aby se český národ stal skutečně „velkým“. Tento fakt se negativně promítl po druhé světové válce. Zmíněný shrnující pohled na první republiku však nebyl Patočkovým jediným. O čtyři roky dříve pojal příčiny zhroucení státu ve větší šíři, neakcentoval pouze vnitřní potíže či neschopnost politických elit. Celkový tón textu je i méně kritický. Uvedl: „Tragédie prvního československého státu byla tragédií nedomyšleného demokratismu u nás doma, izolovanosti naší demokracie ve střední Evropě a otevřené krize demokracie v západním světě. Živelný demokratismus, který nám vynesl státní samostatnost v demokratických formách, obrátil o dvacet let později…veškeré naše sousedy proti nám a nové rozložení sil v Evropě zabránilo zaraženým západním demokraciím, aby v nás bránily vlastní životní zájmy a evropské mírové ekvilibrium. Stát zahynul, a přece nám nepředsudná úvaha zabraňuje, abychom jej zatracovali. Dvacet let první republiky bylo přes všechny nedostatky pro nás údobím velkého duchovního rozmachu, důkazem, že náš demokratický rozvoj je něčím schůdným a plodným, pokud proti němu nestojí vnější podmínky naprosto protichůdné a nepřátelské.“ Soudím, že posuny v hodnocení první republiky nelze vysvětlit jen vývojovou kontinuitou Patočkova filozofického myšlení. Zdá se mi, že v jednotlivých esejích (a tedy i v nazírání na konkrétní dílčí problémy) se znatelně odráží doba vzniku jednotlivých textů. Tato skutečnost vystupuje na povrch hlavně v momentě, kdy srovnáváme texty z konce 60. a počátku 70. let. Rozdílnosti některých stanovisek, které filozof zaujal, si nelze nepovšimnout.  Zároveň je nutno mít na paměti, že Patočka, když se zabýval první republikou, psal o době, kterou sám zažil, psal tedy o své současnosti. Musel k ní proto mít hluboký osobní vztah, do něhož se jistě promítala řada subjektivních momentů, nadějí, očekávání a zklamání (z doby meziválečné i časů pozdějších). Zřetelnou dobovou podmíněnost některých závěrů lze doložit na konkrétních příkladech. Pokusil jsem se z nich vybrat jeden, který považuji za nejilustrativnější, totiž Patočkův postoj k osobě Edvarda Beneše vyjádřený roku 1972 v eseji Co jsou Češi?.
	Náhled na druhého prezidenta ČSR historika překvapí svou zdrcující kritičností. V žádném filozofově textu, který jsem četl, jsem nenašel odsouzení jednotlivce natolik ostré, až zavrhující, navíc ještě ve formulacích, jež zarazí svou striktností, za níž nelze nevidět nemalou osobní zaujatost. Udivující je tento fakt také proto, že Patočka se v dřívějších textech (z let 1937 a 1948) vyjadřoval o Benešovi vcelku kladně. Pozoruhodně působí také kontrast mezi ohodnocením Masaryka a jeho následovníka. První prezident byl pro Patočku „smělý, rozhodný, po zralém uvážení důsledně a zásadově jednající muž, potud výjimečný zvláště v našich malých poměrech…Od mladí to byl bojovník, své společnosti, svému národu se vnutil silou důvodů a činů, nikoli popularitou, nesnažil se servírovat lidem to, co jim chutnalo.“ Naproti jeho nástupce byl „slabý člověk, dobrý jako sekretář, jinak nic,…ctižádostivý, pilný, mnohomluvný průměr“. V osobě Edvarda Beneše viděl Patočka zosobnění „malého“ češství. Na jeho bedra vložil nejen (prakticky výlučnou) odpovědnost za vývoj vedoucí k Mnichovu, ale i za to, že se v září 1938 nerozhodl pro vojenský odpor proti nepříteli za každou cenu. Díky své kapitulaci Beneš jednoznačně zavinil i následný morální propad českého národa. Přijetím diktátu byla pohřbena (možná navždy) osudová šance, aby se národ stal duchovně a mravně velkým, aby se opět stal součástí „velkých“ evropských dějin. Místo toho zvítězila „malost“. Tragédie národa nebyla způsobena „cizím diktátem, nýbrž v důsledku vlastního podrobení podle Benešova rozhodnutí. Slabšímu, ale obranyschopnému nelze přece vůbec nic diktovat: je jeho věcí, chce-li trpět a umřít, nebo ne.“ V této souvislosti vynese Patočka nelichotivý soud nad českým národem: „Tak se mi zdá, že Češi, tito sluhové osvobození akcí shora [první světovou válkou], propásli příležitost vybojovat si dostatečně samostatným rozhodnutím svou svobodu…V první světové válce jsme povstali proti svým pánům, ale když pak šlo o to uhájit tuto situaci proti znovu se zvedajícímu panstvu, bylo naší odpovědí selhání – ovšem neodpustitelnou vinou jednotlivcovou, protože společnost byla ve své většině připravena k oběti.“ A nakonec ještě připomene slova o „vině národa, který prodlužuje svůj život zradou otcovského dědictví – a na tom se málo změnilo až do dnešního dne [myšleno do sedmdesátých let]“. Nemám v úmyslu polemizovat s Patočkovými závěry. Nemohu však nepoložit otázku, která mne v kontextu filozofova pojímání první republiky a Mnichova napadla. Jestliže byl stát již od počátku založen na chybné, omezené nacionalistické koncepci a zároveň nedokázal světu pořadně vysvětlit smysl své existence, byl by (z tohoto úhlu pohledu) boj za jeho záchranu vůbec oprávněný?           
	Nabízí se také úvaha, proč se Patočka vyjadřoval o Benešovi tak příkře, a navíc až s více než třicetiletým odstupem od událostí podzimu 1938. Soudím, že tento fakt nelze vysvětlit pouze otřesem z mnichovské tragédie. A možná ani poukazem na filozofovu „myšlenkovou impulsivnost a duchovní vášnivost, projevující se i nevyvážeností a jednostrannostmi [a]…dáva[jící] interpretačním proměnám v jeho díle podobu nikoli kontinuálního vývoje, nýbrž spíše vícerozměrnosti i přeryvnosti“. 
Myslím, že kořeny Patočkových postojů tkví především v době vzniku textu. Filozof psal svůj esej v éře počínající normalizace. Na prahu 70. let zavládla v české společnosti obrovská deziluze, poté, co se ukázalo, že pasivní vzdor proti sovětské okupaci nemá žádný smysl. Národ opět upadal do morálního marasmu, který svým rozsahem patrně předčil i pomnichovskou dobu (obnovení tzv. mnichovského komplexu). Na filozofa musela trpce dolehnout skutečnost, že lidé se nově nastoleným pořádkům rychle podvolili a přijali režimem stanovená pravidla hry (tzv. společenská smlouva). Situace však ve své podstatě vyhlížela ještě mnohem hůře než po Mnichovu. Na obzoru totiž nebyla žádná naděje na změnu. Na sklonku 30. let (hlavně po nacistické okupaci v březnu 1939) se většina Čechů upínala k nové válce, protože jen od ní mohla čekat obrat k lepšímu. V čase jaderných zbraní tato možnost nepadala v úvahu. Navíc za druhé světové války v Londýně působila exilová vláda, která všemi silami usilovala o obnovení Československa v předmnichovských hranicích. Nyní žádná podobná síla k dispozici nebyla. Mezi lidmi se také šířilo poznání (zvláště po politických procesech v roce 1972, jež na nějaký čas disent téměř zdecimovaly), že proti Husákově vládě neexistuje uvnitř země žádná reálná síla, která by jí byla schopná čelit. Naděje, že normalizační režim brzy skončí, že se „něco“ stane, braly rychle za své. Tato deziluze určitě musela (těžko říci jak konkrétně) dolehnout i na Patočku. K tomu je nezbytné přibrat i některé momenty osobní. Filozof se na počátku 70. let nevyhnul existenčnímu postižení. Byl nucen opustit univerzitu a odejít do penze. Navíc mu bylo absolutně znemožněno publikovat (což se mu nestalo ani za druhé světové války ani v 50. letech). Především však Patočku muselo zdrtit vědomí, že on i další příslušníci jeho generace, se dalšího návratu k snesitelnějším poměrům patrně již nedožijí. Po zklamání z roků 1938 a 1948 přišla v niveč i očekávání vkládaná do let šedesátých. Tyto skutečnosti se nemohly ve filozofově díle neprojevit.   
	Zdá se mi, že osobnost Edvarda Beneše posloužila Patočkovi jako zástupný terč, hromosvod, do něhož promítl svou bolest z nešťastné situace, v níž se český národ v 70. letech ocitl. Snad věřil tomu, že kdyby se prezident v září 1938 rozhodl pro vojenský odpor, mohly se národu, přes mnoho obětí na životech, vyhnout další tragédie, jež ho později postihly (únor 1948, sovětská okupace). Patočkův pohled na Beneše velmi plasticky svědčí o tom, že reflexe současnosti se zřetelně promítala do filozofova díla. Připadá mi to ovšem zcela přirozené. Ale přesto si kladu otázku, zda filozof zabývající se dějinami může při jejich posuzování zvolit hledisko tak „omezené přítomnou dobou“ a symbolicky zkoncentrovat národní historii do osudu a jednání jediného muže – politika.   
	V Patočkových esejích historik nachází mnoho tezí, které na něj působí jednostranně, sporně či problematicky. Některé diskutabilní závěry však filozofovým textům neubírají nic na inspirativnosti, právě naopak. Pro historika znamenají výzvu k přemýšlení. Osobně si ale nejsem jist, zda se mi zcela podařilo proniknout k podstatě Patočkových myšlenek a neulpět pouze na povrchu.  Nevím, cítím určité rozpaky. A tak mi nezbývá než souhlasit s názorem historika Josefa Blümla. Ten napsal: „Rozdíl v pohledu na věci světa a života u filozofa a historika spočívá mimo jiné v tom, že filozof často vnímá dění v obecných souvislostech, jasných liniích a ideálních, přesných tvarech. Historik se naopak snaží uchopit konkrétní lidskou i přírodní realitu v její dynamice a nekonečné proměnlivosti. Musí vzít do hry všechny faktory, které historickou skutečnost vytvářejí. Při rekonstrukci minulosti a výkladu lidského osudu v dějinách nemůže dávat přednost těm pohnutkám, které jsme si zvykli nazývat vznešenými, před těmi, které nás odpuzují.“ Sám bych tento postoj asi nedokázal vyjádřit lépe. A tímto konstatováním končím svou stať věnovanou Janu Patočkovi.

Resumé:

Stať se pokouší na základě některých textů Jana Patočky přiblížit jeho pohled na meziválečné Československo. Popisuje a snaží se okomentovat filozofovy názory na politický a kulturní vývoj první republiky a vysvětlit Patočkův vztah k tomuto státu. Zachycuje, jak se do filozofových postojů (ne)promítala reflexe dobových událostí a jak se jeho stanoviska k některým problémům (např. hodnocení příčin mnichovské tragédie v roce 1938) vyvíjela v průběhu času, od konce 30. do počátku 70. let 20. století.     

Literatura:

BLÜML, Josef: Jan Patočka o českých dějinách. In: Česká věda a Pražské jaro (1963-1970). Sborník z konference 22.-23. 11. 2000. Karolinum, Praha 2001, s. 313-318.
HÁLA, Vlastimil: K pojetí češství u Jana Patočky a některým jeho souvislostem. In: Soudobé dějiny, roč. 6/1999, č. 2-3, s. 208-226.
KOHÁK, Erazim: Jan Patočka. Filozofický životopis. Nakladatelství a vydavatelství H&H, Praha 1993.
MAREK, Jaroslav: Jan Patočka o dějinách a dějepisectví. In: Český časopis historický, roč. 89/1991, č. 2, s. 198-217.
PATOČKA, Jan: Co jsou Češi? Malý přehled fakt a pokus o vysvětlení. Panorama, Praha 1992.
PATOČKA, Jan: Česká vzdělanost v Evropě. In: Náš národní program. Evropský kulturní klub v Praze ve spolupráci s Archivem Jana Patočky, Praha 1990, s. 1-33.
PATOČKA, Jan: Dilema v našem národním programu – Jungmann a Bolzano. In: Náš národní program. Evropský kulturní klub v Praze ve spolupráci s Archivem Jana Patočky, Praha 1990, s. 41-56.
PATOČKA, Jan: Filozofie českých dějin. In: Náš národní program. Evropský kulturní klub v Praze ve spolupráci s Archivem Jana Patočky, Praha 1990, s. 57-71.
PATOČKA, Jan: Náš národní program a dnešek. In: Náš národní program. Evropský kulturní klub v Praze ve spolupráci s Archivem Jana Patočky, Praha 1990, s. 34-40.
PATOČKA, Jan: Pokus o českou národní filozofii a jeho nezdar. In: Tři studie o Masarykovi. Mladá fronta, Praha 1991, s. 21-52.
RATAJ, Jan: O autoritativní národní stát. Ideologické proměny české politiky v druhé republice 1938-1939. Karolinum, Praha 1997.